Джуд Деверо
Благословията

Превод от английски: Пенка Стефанова, —

chitanka.info

ПЪРВА ГЛАВА

— Иде ми да те убия. Направо да те убия! — каза Джейсън Уайлдинг, като гледаше брат си изпод правите черни вежди, над които имаше същинска лъвска грива от стоманеносива коса.

— Нещо ново да ми кажеш? — попита Дейвид и му се усмихна по онзи особено чаровен начин, който караше хората да поверяват живота си в ръцете му.

Дейвид Уайлдинг или доктор Дейвид, както го знаеха хората от Абърнати, щата Кентъки — вдигна халбата и я пресуши, докато Джейсън отпиваше предпазливо от малцовото уиски.

— Е, и какво искаш? — попита Джейсън и повдигна вежда. Същият този поглед беше разтрепервал коленете на не един бизнесмен.

— Кое те кара да мислиш, че искам нещо?

— Дългогодишният ми опит. Може жителите на това забутано градче да смятат, че си достоен да станеш светец, но аз те познавам. Наумил си си нещо и ще го поискаш от мен.

— Може би просто исках да видя прославения си батко, а единственият начин да те накарам да си дойдеш за Коледа бе да ти кажа, че татко е на смъртно легло.

— Евтин трик — сви устни Джейсън.

Порови из джобовете си за цигари, но се сети, че ги е отказал преди повече от две години. Все пак това, че се намираше в бар в родния си град, събуждаше у него някогашното момче.

— Не можах да се сетя за нищо друго — каза в своя защита Дейвид.

Беше телеграфирал в Ню Йорк на богатия си, затънал в работа брат, че баща им е получил сърдечен удар и вероятно му остават само още няколко дни живот. Само два-три часа след това личният самолет на Джейсън се приземи на летището, което се намираше на деветдесет километра от Абърнати, а час по-късно той вече стоеше в дневната на родния им дом. Когато видя, че баща им си пие бирата и играе покер с приятели, лицето му стана такова, че отначало Дейвид се уплаши за живота си. Но както добре знаеше, Джейсън не беше толкова опасен, колкото изглеждаше.

— Няма да остана — рече Джейсън, — така че си избий тези щуротии от главата.

— И защо да не останеш? — попита Дейвид, като положи всички усилия въпросът му да прозвучи невинно.

Открай време бе семейна шега, че на Дейвид винаги му се разминава, докато Джейсън бива обвиняван за всичко. Това се дължеше на външността им. Дейвид имаше руса коса, сини очи и светла кожа. Макар да беше на тридесет и седем години, все още приличаше на ангелче. А щом облечеше лекарската си престилка и окачеше слушалките на врата си, всеки, който го видеше, въздъхваше с облекчение, защото човек с такъв неземен вид със сигурност имаше властта да спасява живот.

Джейсън пък беше черноок и с тъмна коса, пълна противоположност на Дейвид, и баща им често му казваше: „Изглеждаш, все едно си направил някоя беля, даже и когато не си“, защото Джейсън бе винаги намръщен.

— Нека позная — каза Дейвид. — Направил си резервация за един месец в някой хотел в Таити и ще спиш едновременно с три жени.

Джейсън отпи още малко уиски и погледна дяволито брат си.

— Не, не, не ми казвай! — продължи Дейвид. — Ей сега ще позная. Значи ще летиш за Париж, където си имаш вземане-даване с някоя манекенка. Едно от онези високи, хладни същества със силиконови гърди.

Джейсън погледна часовника си.

— Трябва да вървя, Леон ме чака.

Дейвид знаеше, че Леон е пилотът на брат му и че в случаи като този изпълнява и ролята на шофьор. Знаеше и че за Джейсън персоналът е неговото семейство, тъй като той никога не си правеше труда да се прибира у дома и бе твърде зает, за да си създаде свое собствено.

Джейсън изгледа продължително брат си, допи уискито и стана.

— Виж, знаеш колко ми се иска да остана тук и да те слушам как се занасяш с мен, но имам…

— Нека аз да го кажа — рече обидено Дейвид. — Имаш работа.

— Точно така, а не мога да си представя, че понеже е Коледа, хората престават да се разболяват, даже и в очарователния малък Абърнати.

— Да, и не престават да се нуждаят от помощ, даже и в Абърнати.

Джейсън седна и се облегна назад. Дейвид никога не молеше за помощ, ако наистина нямаше нужда от нея.

— Какво ти трябва? Пари? — попита Джейсън. — Каквото и да е, получаваш го, стига да го имам.

— Де да беше така! — въздъхна Дейвид, вперил поглед в халбата си.

Джейсън направи знак на келнера да му донесе още едно малко уиски и Дейвид го погледна замислено. Брат му никога не прекаляваше с пиенето. Казваше, че това замъглявало съзнанието, а работата му изисквала умът му винаги да бъде бистър. Работата беше смисълът на живота му.

— Влюбен съм — рече тихо Дейвид, а после, когато не получи отговор, вдигна поглед и видя, че брат му се усмихва — нещо, което се случваше рядко.

— И какво? — попита Джейсън. — Тя е с неподходящо потекло? Да не би момичетата в града да са настръхнали, задето драгоценният им доктор Дейвид е вече зает?

— Жалко, че мразиш толкова този град. Повярвай ми, тук си е много хубаво.

— Стига да ти е приятно да живееш с тесногръди фанатици — отвърна лъчезарно Джейсън.

— Виж, случилото се с майка… Не, да не започваме с това. Градът ми харесва и възнамерявам да остана тук.

— С новата си изгора. Е, и какъв е проблемът с това момиче, че да имаш нужда от мен? Какво знам аз за любовта?

— Излизал си с много жени. Постоянно виждам името ти по светските колонки на вестниците.

— Ммм. Достатъчно е да отида на някой благотворителен прием… и някоя вече ми се е увесила на ръката — каза Джейсън равнодушно.

— Хубаво е, че жените, с които излизаш, съвсем случайно са едни от най-големите красавици на света.

— И най-сребролюбивите — каза Джейсън иронично. — Имаш ли представа колко струва самолетното гориво? Ако знаеше, щеше веднага да ми разправиш какво толкова е станало, че да ме примамиш тук с лъжи.

— Предполагам, че пътуването ти струва далеч по-малко от един ехографски апарат.

Джейсън не пропусна да забележи намека.

— Имаш го, така че престани да просиш, ами продължавай. В коя си влюбен и какъв е проблемът? Искаш пари за сватба?

— Макар да не ти се вярва — рече ядосано Дейвид, — някои хора на този свят искат от теб нещо друго освен пари, които, изглежда, са смисълът на живота ти.

Джейсън веднага се предаде.

— Извинявай за намека. Хайде, разкажи ми за тази жена и как мога да ти помогна.

Дейвид си пое дълбоко дъх.

— Тя е вдовица. И е… — Той вдигна поглед към брат си. — Вдовицата на Били Томпкинс.

Тук Джейсън подсвирна тихичко.

— Не е такава, каквато си мислиш. Зная, че Били имаше проблеми, но…

— Да де, само три: дрога, пиене и лудешко каране.

— Не си го виждал какъв стана през последните години, преди да загине. Най-сетне се укроти. Беше отишъл да работи от другата страна на реката и две години по-късно се върна с Ейми, бременна в четвъртия месец. Като че ли беше обърнал нова страница в живота си. Дори купи старата Салма Плейс.

Джейсън повдигна едната си вежда.

— Тази съборетина още ли не се е срутила?

— Държи се с последни сили. Както и да е, купи я с помощта на майка си. Тя му стана поръчител за ипотеката.

— Всъщност кой друг в Абърнати би заел пари на Били?!

— Точно. Но това е без значение, тъй като той загина четири месеца по-късно. Ударил се в едно дърво с около сто и четиридесет километра в час.

— Пиян ли е бил?

— Аха, пиян, а жена му остана сама, ако не се брои Милдред. Нали си я спомняш — майката на Били.

— Винаги съм я харесвал — рече Джейсън. — Тя заслужаваше по-добър син от Били.

— Да, и го намери в лицето на Ейми. Тя е най-милата жена, която някога си срещал.

— И какъв ти е проблемът? Не мога да си представя, че Милдред ще се опита да ти попречи. И не ми казвай, че татко…

— Той обича Ейми почти колкото мен — рече Дейвид, вперил поглед във вече наполовина празната си халба.

— Ако ще трябва да ти вадя думите с ченгел от устата, си тръгвам — закани се Джейсън.

— Синът й. Казах ти, че беше бременна, когато двамата с Били си дойдоха. Е, роди се момче.

— Ти ли акушира? — попита Джейсън, като повдигна едната си вежда.

— Не, и не започвай пак. Съвсем различно е, когато си лекар на една жена.

— Ммм. И какво със сина й? Прилича на баща си?

— Били имаше чувство за хумор, а това хлапе е… Трябва да го видиш, за да ме разбереш. То е безскрупулно. Няма капка съвест. Най-деспотичното и лукаво малко чудовище, което някога съм виждал. Твърде меко е да се каже, че е ревниво. Ейми е изцяло под негова власт.

— И тя си няма представа на какво я прави хлапето, така ли? — попита със свити устни Джейсън.

Навремето и той се намираше в положението на Дейвид. Години преди това бе срещнал една жена, която го привличаше не само физически. Още след първото им излизане започна да си мисли, че между тях може да се получи нещо, но след това се запозна с тринадесетгодишния й син. Хлапето беше истински малък престъпник. Имаше навика да пребърква джобовете му и да свива всичко, което намереше в тях. Веднъж му открадна ключовете на ягуара и Джейсън бе принуден да се прибере с такси. Седмица по-късно колата беше намерена на дъното на Ийст Ривър. Разбира се, майката на момчето отказа да приеме, че синът й е способен на такова нещо, затова двамата с Джейсън се разделиха.

Последната му информация за хулигана бе, че работи на Уолстрийт и е мултимилионер.

— Да не би да имаш опит в това отношение? — попита Дейвид.

— Да, известен. Не можеш да бъдеш заедно с нея, ако хлапето не разреши, нали? А майката трепери над него. — В гласа му се долавяше горчивина.

— Нямаш представа колко. Никъде не ходи без него. Исках да наема бавачка, но Ейми е твърде горда, за да приеме помощ от мен, така че или хлапето излиза с нас, или изобщо не излизаме. А у тях е невъзможно да се стои. — Дейвид се наведе към него над масата. — Никога не спи! Сериозно ти говоря. Никога! Не знам какво е — каприз на природата или някакво дяволско изчадие. А Ейми естествено му посвещава цялото си внимание, докато е будно.

— Зарежи я — рече Джейсън. — Мене слушай. Веднага си плюй на петите. Даже и да я спечелиш, ще трябва да живееш с хлапето. Като нищо някоя сутрин ще се събудиш с кобра в леглото.

— Ще й бъде трудничко да се смести там заедно с Макс.

— Искаш да кажеш, че хлапето все още спи при майка си? — попита отвратено Джейсън.

— Когато пожелае.

— Бягай оттам!

— Лесно ти е да го кажеш. Никога не си бил влюбен. Виж, струва ми се, че ще мога да се оправя с хлапето, стига да спечеля майката. Но истината е, че никога не оставаме насаме.

При тези думи Дейвид вдигна към брат си добре познатия му поглед.

— О, не, няма да стане! Не мога да се забъркам в тази работа. Имам ангажименти.

— Не, нямаш! Колко пъти съм те чувал да ми се оплакваш, че твоите подчинени искат да почиват на Коледа? Е, тази година можеш да останеш тук и да ми помогнеш, та и твоята секретарка да си отдъхне. Между другото, как е онова приказно същество?

— Чудесно — рече Джейсън, като едва се сдържаше. — И какво по-точно искаш? Да отвлека хлапето? Или да изпратя наемен убиец, за да приключим веднъж завинаги с тази работа?

— Хлапето има нужда от баща — изкриви устни Дейвид.

— Здравата си загазил, а?

— Здравата. Никога не съм изпитвал нещо такова към някоя жена, а на всичкото отгоре имам и съперници. Всички мъже в града я ухажват.

— Броят им още ли възлиза на колосалната цифра 10? Или старият Джонсън е умрял?

— Ян Нюсъм я ухажва.

— О! — рече Джейсън и се усмихна криво. — Да не би да ми говориш за онова момче, дето беше капитан на отборите по футбол и плуване и спечели без никакво усилие шампионата по красноречие? Същото, на което момичетата му се хвърляха на врата? Не се ли ожени за Анджела, водачката на мажоретките, дето имаше повече коса, отколкото мозък?

— Разведоха се. А сега се е върнал в града и продава кадилаци.

— Трябва да прави много пари тук — каза язвително Джейсън. В Абърнати нямаше особено голямо търсене на кадилаци.

— А междувременно продава и мерцедеси на арабите.

— Аха! — рече Джейсън. — Това вече наистина е проблем.

— Нужно ми е само малко време насаме с Ейми. Ако излезем някоя вечер двамата, сигурен съм, че ще успея да…

— Да я накараш да те обикне? Тези работи не стават така.

— Добре де — каза Дейвид, — но поне ми се иска да опитам.

— А Нюсъм трябва само да й изпрати един червен мерцедес кабриолет и е негова. Виж, вероятно ще можеш да й осигуриш безплатни…

— Тя не е такава! — почти кресна Дейвид, но когато половината хора в бара се обърнаха към тях, наведе глава и продължи по-тихо: — Моля те, престани да се шегуваш! Струва ми се, че няма да мога да живея без нея.

Джейсън се загледа в темето на брат си. Дейвид рядко молеше за помощ, и то никога за себе си. Някога Джейсън беше предложил да му плати обучението, но той отказа и завърши медицинския университет, като се издържаше сам. „Няма да ценя толкова образованието си, ако ми бъде поднесено на тепсия“, казваше тогава Дейвид. Сигурно още изплащаше дълговете си от онези години, но упорито отказваше да приеме финансова помощ.

Но сега го молеше за лична услуга — услуга, която нямаше нищо общо с огромното му богатство. Колко отдавна не му се бе случвало някой да му поиска нещо, което да не е свързано с пари.

— Ще направя каквото мога — отвърна тихо Джейсън.

Дейвид вдигна рязко глава.

— Сериозно ли говориш? Не, не, какви ги приказвам! Едва ли ще направиш това, което имам предвид.

Тъй като по природа бе предпазлив човек, Джейсън попита:

— А ти какво имаш предвид?

— Да поживееш известно време с нея.

— Какво? — извика Джейсън и отново привлече погледите на клиентите на бара. Той се наведе към брат си. — Искаш да живея с приятелката ти?

— Тя не ми е приятелка. Поне засега. Но в онази къща трябва да има човек, който да държи хлапето на разстояние от нея. А тя трябва да му има доверие, иначе няма да му позволи да гледа детето.

— А след това имаш да се оправяш и с Нюсъм.

— Аха, и с другите, които я ухажват.

— Добре. Ще се обадя на Паркър и тя ще…

— Не! Трябва ти да го свършиш. Не секретарката, не готвачът, не пилотът или чистачката ти, а ти! — Джейсън погледна брат си, смаян от неговата разпаленост, и Дейвид продължи по-спокойно: — Това хлапе има нужда от мъжка ръка, а ти си добър с малчуганите. Виж какво направи от мен.

Джейсън не можеше да не се почувства поласкан, а и в детството им наистина бе повече баща, отколкото брат за Дейвид. Майка им вече я нямаше, а баща им работеше по шестдесет часа седмично, така че постоянно бяха сами.

— Моля те! — каза Дейвид.

— Добре де — отговори неохотно Джейсън.

В Ню Йорк беше известен с това, че никога не се огъваше по време на преговори, но само Дейвид притежаваше способността да го убеждава.

А и нещо у него го караше да повтори една от малкото изгубени битки в живота си. Онова разглезено дете-чудовище го беше прогонило от жената, която навремето смяташе, че може да обича — а това му се случваше много рядко, — и макар оттогава да бе изминало много време, все още съжаляваше, че не е останал, за да се бори за нея. Едва миналата година я бе срещнал отново. Щастливо омъжена за един човек, с когото Джейсън имаше делови отношения, тя изглеждаше великолепно. Имаха голяма къща в Лонг Айлънд и дори си бяха родили две деца. Сега, вече на четиридесет и пет, Джейсън се питаше какъв ли е щял да бъде животът му, ако бе проявил повече упоритост, ако не се беше оставил да го победи един тринадесетгодишен изпечен мошеник.

— Ще го направя — каза тихо той. — Ще остана и ще се погрижа вниманието на хлапето да бъде заето, докато излизаш с Ейми.

— Няма да ти е лесно.

— Сигурно смяташ, че иначе животът ми е много лесен?

— Никога не си виждал хлапето, нито пък знаеш колко е привързана Ейми към него.

— Изобщо не се притеснявай. Мога да се справя с всичко, което ми възложиш. Ще се грижа за онзи пикльо в продължение на една седмица, а ако за това време не успееш да спечелиш тази жена, значи не я заслужаваш.

Вместо да започне да сипе благодарности, както очакваше Джейсън, Дейвид отново сведе поглед към халбата.

— Какво има пък сега? — попита троснато Джейсън. — Една седмица не ти е достатъчна?

Мозъкът му щракаше на бързи обороти. На колко мача от Малката лига можеше да отиде човек, без да си изгуби разсъдъка? Слава богу, имаше клетъчни телефони, та можеше да работи, докато си седеше някъде на открито. А и да станеше засечка, винаги можеше да се обади на Паркър. Тя умееше да се справя с всичко, всякога и навсякъде.

— Искам да се закълнеш.

Лицето на Джейсън почервеня.

— Мислиш, че няма да удържа на думата си?

— Ще накараш някой друг да свърши тази работа.

— Как пък не! — избухна Джейсън.

Все пак му се наложи да наведе глава, за да не може брат му да го погледне в очите. Ако хората в Ню Йорк, с които имаше делови отношения, го познаваха така добре, както Дейвид, досега нямаше да е сключил и една сделка.

— Една седмица ще се грижа за него сам — каза той по-спокойно. — Ще правим всичко, което децата обичат. Дори ще му дам ключовете от колата си.

— Забрави ли, че дойде със самолета и колата ти не е тук?

— Тогава ще си купя кола и ще му дам проклетата таратайка, става ли? — Дейвид определено го караше да се чувства некомпетентен. — Виж, хайде да започваме е представлението. Колкото по-бързо свършим, толкова по-скоро ще се измъкна оттук. Кога ще се запозная с твоята неземна красавица?

— Закълни се — повтори Дейвид.

Гледаше го сериозно, но гласът му звучеше както на четири годинки, когато искаше от него да му обещае, че няма да го остави сам.

Джейсън въздъхна тежко.

— Заклевам се — промърмори той и неволно се озърна, за да види дали някой не го е чул. Само за половин час бе успял да се превърне от крупен магнат в омърляно момченце, което дава кървави клетви. — Казвал ли съм ти някога, че мразя Коледата?

— Как можеш да мразиш нещо, в което никога не си участвал? — попита Дейвид и се ухили нагло. — Хайде да тръгваме. Може да имаме късмет хлапето да е заспало.

— Мога ли да отбележа, че е два сутринта? Не мисля, че твоят малък ангел ще се зарадва на посещението ни.

— Ами тогава ще минем покрай къщата и ако лампите са загасени, ще си отидем. Но ако свети, значи не спи и ще й отидем на гости. Съгласен ли си?

Джейсън кимна и допи питието си, но това, което си мислеше, никак не му харесваше. Каква жена можеше да се омъжи за Били Томлкинс? И каква жена будуваше по цяла нощ? Като че ли единственият възможен отговор бе — същата пияница.

Докато излизаха от бара и вървяха към седана, където ги чакаше Леон, Джейсън започна да си съставя мнение за жената, омагьосала брат му дотолкова, че да поиска да се ожени за нея. Фактите, които говореха против нея, се трупаха бързо: съпруг-пияница, непоправимо дете, нощен живот.

Когато влязоха в колата, Джейсън погледна по-малкия си брат и се закле да го опази от тази уличница. Докато пътуваха към покрайнините на градчето, започна да си я представя как изглежда. Виждаше изрусената коса и цигарата, която висеше от устните й. Дали беше по-голяма от Дейвид? Той бе толкова млад, толкова глупавичък. Почти не беше излизал от Абърнати и не знаеше нищо за света. Някоя хитра сметкаджийка лесно можеше да се възползва от това.

Джейсън се обърна и погледна тържествено брат си.

— Кълна се — каза тихо той и Дейвид се ухили до ушите.

Джейсън отново се обърна на другата страна. Макар обикновено да бе непоносим, брат му имаше способността да му вдъхва усещането, че струва точно толкова, колкото казваше счетоводителят му.

ВТОРА ГЛАВА

Старата Салма Плейс изглеждаше още по-зле, отколкото си я спомняше. Сигурно не беше боядисвана най-малко от петнадесет години, а верандата й бе килната на една страна. Освен това, доколкото се виждаше на лунната светлина, покривът едва ли можеше да опази някого от дъждовете.

— Нали ти казах! — рече доволно Дейвид, очевидно без да му прави впечатление състоянието на къщата. — Всички лампи светят. Хлапето никога не спи; държи майка си на крак по цяла нощ.

Джейсън погледна брат си и реши, че колкото по-бързо успее да го отърве от тази хищница, толкова по-добре.

— Хайде — каза Дейвид, вече слязъл от колата и изминал половината път по разбития тротоар, който водеше към полугрохнала ограда. — Да не би да се уплаши? Ако е така…

— Ако е така, ти повторно ще ме предизвикаш, нали? — каза Джейсън и повдигна вежда.

Дейвид се ухили и зъбите му блеснаха на лунната светлина, после изкачи почти тичешком стъпалата на верандата.

— Не стъпвай там, че… О, боже, много ли те заболя? Тази къща има нужда от малко ремонт.

Джейсън направи гримаса, докато се търкаше по главата, където го беше цапардосала дъската от пода на верандата.

— Аха, колкото и Франкенщайн има нужда от малко фина настройка.

Но Дейвид не чуваше брат си, защото вече чукаше нетърпеливо на вратата. Само след няколко секунди им отвори млада жена… и Джейсън остана със зяпнала уста, защото тя изобщо не отговаряше на очакванията му.

Ейми не приличаше на сирена, която примамва мъжете, и не беше от онези жени, за чиято красота се пишеха сонети. Нямаше защо и да се притеснява, че мъжете ще падат в краката й, обзети от луда страст.

Дългата й черна коса, която явно имаше нужда от миене, беше хваната на опашка ниско на тила. По лицето й нямаше и следа от грим, а по брадичката на светлата й кожа имаше няколко мръснобели петна. Огромните тъмни очи сякаш заемаха по-голямата част от лицето й и поне със сигурност засенчваха малките й устни. Колкото до фигурата, беше дребна и крехка на вид и явно имаше нужда от силна храна. Единственото съществено в тялото й бяха огромните гърди… на които имаше две големи мокри петна.

— Пусто да остане! — възкликна тя, когато погледна надолу и видя това, и влезе бързо обратно. — Влез, Дейвид, чувствай се като у дома си. Макс, слава богу, в момента спи. Бих те почерпила с джин, но нямам, така че можеш да си налееш от тридесетгодишния коняк, от който също нямам.

— Благодаря — отвърна оживено Дейвид, — но мисля, че в такъв случай ще пия шампанско.

— Налей и на мен една кофа — долетя отговорът от тъмнината зад отворената врата.

Дейвид погледна брат си, сякаш за да му каже; „Не е ли най-остроумният човек, когото някога си срещал?“

Но в този момент Джейсън оглеждаше стаята. Беше изминало доста време, откакто бе напуснал онова, което Дейвид наричаше неговата „къща в облаците“. „Толкова много живееш по частни самолети и частни хотели и частни не знам си какво още, че си забравил как изглежда останалият свят“, повтаряше му често той. Затова сега Джейсън оглеждаше стаята с отвращение. „Мизерна“ бе първата дума, която му хрумна. Обзавеждането изглеждаше като подарено от някоя благотворителна организация: нищо не пасваше, нищо не си подхождаше с останалите вещи. Имаше грозно старо канапе, тапицирано с протрит кафяв плат, и окаяно вехто кресло, покрито с някаква щампована на слънчогледи и бананови листа материя. Голямата, изхвърлена отнякъде макара, която някой беше боядисал в странен тъмночервен оттенък, служеше за масичка за кафе.

Най-хубавото, което можеше да си помисли в момента, бе, че това е точно жилището, в което би живял Били Томпкинс.

Дейвид сръга брат си в ребрата и кимна към отворената врата.

— Престани да се подсмиваш — промърмори той под нос, а след това и двамата вдигнаха глави при влизането на Ейми.

Беше изникнала от спалнята, облечена в суха измачкана риза. Повечето от петната по брадичката й бяха изчезнали. Когато видя, че Джейсън я гледа, тя избърса още веднъж лицето си, махна останалите петна, усмихна се с половин уста и каза:

— Кашичка. Ако изяждаше толкова, колкото остава по мен, вече щеше да прилича на шопарче.

— Това е братовчед ми Джейсън — казваше в този момент Дейвид. — Нали се сещаш, онзи, за когото ти разправях. Ще ти бъде безкрайно благодарен, ако му позволиш да остане при теб, докато заздравее разбитото му сърце.

Джейсън толкова се сащиса, че само втренчи вбесен поглед в брат си.

— Да, естествено. Разбирам — рече Ейми. — Влезте и се разположете. — После погледна Джейсън. — Съжалявам, че точно сега Макс не е буден, но след не повече от три часа ще го видите. Мога да ви уверя в това — прибави тя и се засмя.

Джейсън започваше да надушва нещо гнило. И това гнило бе малкото му братле. Братът, когото беше отгледал. Братът, когото винаги бе обичал. Същият, за когото би дал и живота си. И точно този брат, изглежда, му беше погодил мръсен номер.

Много отдавна беше разбрал, че ако достатъчно дълго си държи устата затворена, ще научи всичко, от което има нужда. Неведнъж мълчанието му беше постигало онова, което думите не можеха, затова сега само седеше и слушаше.

— Ще пиете ли чай? — попита Ейми. — Ако и да не мога да си позволя шампанско, поне чай ще ви предложа. Имам лайка и малинови листа. Но те се дават за повече мляко, а едва ли някой от вас има нужда от такова нещо — каза тя и се усмихна на Джейсън, сякаш той знаеше какво става.

А Джейсън наистина започваше да разбира. Сега забеляза някои неща, които преди това му бяха убягнали от вниманието. На пода беше захвърлено плюшено тигърче, а на ръба на креслото със слънчогледите беше оставена книжка с платнена подвързия.

— На колко години е синът ви? — процеди през зъби той.

— Днес навършва двадесет и шест седмици — отвърна гордо Ейми. — Шест месеца.

Джейсън се обърна към брат си със святкащи от яд очи.

— Мога ли да поговоря с теб навън? — След това погледна към Ейми. — Моля да ни извините.

Тъй като Дейвид не се помръдна от старото кафяво канапе, Джейсън го хвана за раменете и го издърпа нагоре. Сега оцени предимството, че винаги държеше наблизо да има фитнесзала, за да може да се поддържа във форма. Дейвид пък смяташе, че стоенето на крак по четиринадесет часа дневно е достатъчно упражнение, така че Джейсън бе по-силен и с лекота накара брат си да се изправи.

— След минутка се връщаме — усмихна се Дейвид на Ейми, докато Джейсън буквално го влачеше към вратата.

Когато излязоха навън, Джейсън го погледна гневно и каза с глас, който звучеше спокойно, но не предвещаваше нищо добро:

— Какви игрички играеш? И само не смей да ме лъжеш!

— Не можех да ти кажа, защото щеше веднага да хукнеш обратно към проклетия си самолет. Но всъщност не те излъгах. Просто пропуснах някои подробности. Нали и ти самият ми казваше, че човек никога нищо не бива да приема за дадено?

— Не се опитвай да ме удряш с моите камъни по моята глава! Казвах го за чуждите хора. Не съм си и помислял, че собственият ми брат ще… О, по дяволите! Влез вътре и кажи на горката жена, че е станала грешка и…

— Престъпваш си клетвата. Бях сигурен, че ще го направиш.

Джейсън затвори за момент очи и направи усилие да се овладее.

— Вече не сме в началното училище. Големи хора сме и…

— Точно така — отвърна студено Дейвид и се обърна към колата, която чакаше на улицата.

„О, боже!“, възкликна наум Джейсън. Брат му бе способен да се сърди и до гроб. Той направи крачка, хвана Дейвид за лакътя и го спря.

— Трябва да разбереш, че не съм в състояние да удържа на обещанието си. Мога да се грижа за едно по-големичко момче, но това с… Дейвид, това е бебе! И носи памперси!

— А ти стоиш твърде високо, за да ги сменяш, това ли искаше да кажеш? Разбира се, великият и богатият… — Той наблегна присмехулно на последната дума. — …Джейсън Уайлдинг е твърде високопоставен, за да сменя бебешки памперси. Имаш ли представа колко пъти съм сменял подлоги? Или съм поставял катетри? Че съм…

— Добре, добре, печелиш! Ти си свети Дейвид, а аз — самият дявол. Както и да с не мога да го направя.

— Знаех си, че няма да си удържиш на думата — промърмори Дейвид и отново се обърна към колата.

Джейсън отправи към небесата кратка молитва да му дадат смелост и отново сграбчи лакътя на Дейвид.

— Какво си й казал? — попита той, като вече си представяше как секретарката му пристига със самолета в Абърнати и поема грижите за хлапето. Не, за бебето.

Очите на Дейвид светнаха.

— Казах й, че си мой братовчед, наскоро си скъсал с любимия човек и сега се възстановяваш и че това е първата Коледа, която ще изкараш без половинката си, и се чувстваш много самотен. Също и че новият ти апартамент в момента се боядисва и една седмица няма къде да живееш. Казах й, че обичаш бебета и би ти направила услуга, ако ти позволи да останеш няколко дни у тях и да се грижиш за Макс, докато тя си търси работа. — И най-сетне си пое дъх.

Не беше толкова лошо, колкото му се бе сторило отначало, при забележката за разбитото сърце. Дейвид усещаше, че брат му отстъпва.

— Искам само малко време насаме с Ейми — каза той. — Луд съм по нея. Сам виждаш, че е чудесна — забавна, смела и…

— И има златно сърце: знам — отвърна уморено Джейсън, докато вървеше към колата.

Леон вече беше излязъл и отворил задната врата.

— Обади се на Паркър и й кажи веднага да дойде тук — нареди той.

Беше му приятно да дава заповеди. Дейвид го караше да се чувства като хлапе от детската градина. Джейсън отново се обърна към брат си:

— Ако направя това за теб повече никога за нищо няма да ме молиш. Разбра ли? Това е последната, ама съвсем последната ми услуга.

— Честна скаутска! — отвърна Дейвид и вдигна два пръста. Имаше толкова щастлив вид, че Джейсън почти му прости.

Но всичко това си имаше и добрата страна. След като Дейвид го беше излъгал, и той се чувстваше в правото си да направи едно-две неща, без да му казва. Първото бе да накара компетентната си секретарка да го измъкне от това положение.

Дейвид обаче разбра по изражението му какво се готви да направи.

— Няма да съжаляваш. Обещавам ти!

— Вече съжалявам — измърмори Джейсън, докато вървеше след него към къщата.

Когато влязоха вътре, Дейвид успя в рамките на четири минути да се извини, да обясни, че на другия ден трябва да става рано и да ги остави сами.

Точно тогава Джейсън се почувства ужасно неловко.

— Аз… ъъъ… — започна той, без да знае какво да каже на младата жена, която стоеше и го гледаше втренчено, сякаш очакваше той да продължи.

Какво ли искаше от него? Може би автобиография? Ако имаше такъв документ, в него щеше да пише за няколкото компании на „Форчън 500“, които притежаваше, но не и за способността — или по-точно неспособността му — да сменя памперси.

След като Джейсън не каза нищо, жената му се усмихна едва доловимо и рече:

— Сигурно сте уморен. Спалнята за гости е там. Съжалявам, но в нея има само едно тясно легло. Никога не ми се е случвало да имам гост.

Джейсън се опита да й се усмихне в отговор. Тя не беше виновна, че брат му се е влюбил в нея, но, честно казано, не виждаше кое в нея би могло да предизвика любов. Лично той обичаше жените да са чисти, лъскави и да прекарват дните си в салоните за красота, където полагаха грижи за всеки свой косъм и пора.

— Къде са чантите ви?

— Чантите ли? — попита неразбиращо той. — А, да. Багажът. Оставих го в… у Дейвид. Ще си го взема утре сутринта.

Жената го гледаше втренчено.

— Мислех си… — Тя извърна поглед, без да довърши изречението. — Спалнята е ей там, а до нея има малка баня. Не е много, но… — После млъкна, сякаш смяташе за неподходящо да се извинява за обстановката в стаята. — Лека нощ, господин Уайлдинг — каза тя, завъртя се на сто и осемдесет градуса и излезе през друга врата.

Джейсън не беше свикнал хората да го отпращат. Всъщност бе свикнал да му се подмазват, тъй като обикновено всеки искаше нещо от него.

— Точно така — промърмори той. — Лека нощ. След това се обърна и влезе в посочената му стая.

Там изглеждаше още по-зле, отколкото в останалата част на къщата, ако това изобщо беше възможно. Леглото се намираше в средата на стаята и бе застлано с чиста, стара и оръфана завивка в червено и бяло. Единствената друга мебел в стаята бе обърнатият кашон, върху който стоеше стара лампа, сякаш от времето на Едисон. Имаше и един мъничък прозорец без завеси и две врати: едната, изглежда, на вграден гардероб, а другата — на банята. Самата баня беше облицована с блестящи бели плочки, половината от които напукани.

Десет минути по-късно Джейсън вече се беше съблякъл по бельо и лежеше, свит на кълбо, под завивката. На другия ден щеше да накара секретарката си да му купи електрическо одеяло.

Едва ли беше изминал и един час, когато го събуди някакъв звук. Беше нещо като стържене, последвано от шум, наподобяващ смачкване на хартия. Откакто се помнеше, спеше леко, но годините пътувания със самолет бяха влошили още повече положението — сега буквално страдаше от безсъние. Той отиде до дневната, като стъпваше тихо с босите си крака. Луната хвърляше в стаята достатъчно светлина, за да може да вижда очертанията на мебелите и да не се блъска в тях. За момент остана неподвижен, като се ослушваше. Звукът идваше от спалнята на жената.

Той се поколеба до отворената врата. Може би домакинята правеше нещо и не искаше да я безпокоят. Само че когато очите му привикнаха с тъмнината, видя, че тя спи в леглото. Джейсън се почувства като любопитен натрапник и се обърна да си отиде в стаята, но точно в този момент отново чу онзи звук. Той напрегна очи в тъмнината и видя в ъгъла нещо като клетка. Когато обаче примигна няколко пъти, разбра, че това е старомодна дървена кошарка, а в нея седеше нещо, което приличаше на плюшено мече.

Джейсън разтърси глава и отново се взря. Мечето обърна глава към него и му се усмихна. Мъжът видя почти ясно как две зъбчета проблясват на слабата сребриста светлина.

Без да се замисли, той прекоси на пръсти стаята и се наведе да вземе бебето. Очакваше да нададе писък, но то не го направи. Все пак ощипа Джейсън по лицето толкова силно, че очите му се насълзиха от болка. След като махна малката ръчичка от лицето си, Джейсън отнесе детето в своята стая, сложи го на тясното легло, зави го и каза строго:

— А сега заспивай!

Бебето примигна няколко пъти, извъртя се напряко на леглото и веднага заспа.

— Не е зле — рече Джейсън, възхитен от постижението си.

Не беше зле. Може би Дейвид беше прав, като казваше, че батко му умее да се оправя с деца. Жалко, че не беше използвал най-строгия си тон към онова ужасно Момче преди години. Може би…

Но спря да мисли за това, защото изведнъж се сети, Че няма къде да легне. Даже и да завъртеше хлапето, леглото бе твърде тясно за двамата, защото гостенчето беше дебело като коледна пуйка. Нищо чудно, че отначало го беше помислил за мече.

„А сега какво?“, запита се Джейсън и погледна часовника си. Беше четири сутринта и нюйоркската борса не беше отворена, така че не можеше да върти търговия. Аха, нюйоркската може и да бе затворена, но лондонската беше отворена.

Той си облече вълнения костюм, за да се предпази от студа, извади мобилния телефон от джоба на палтото си, отиде до прозореца, където сигналът щеше да бъде по-добър, и набра номера. Пет минути по-късно вече се беше включил в колективен разговор между началник-отделите на една голяма компания, която наскоро беше купил. На фона на разговора чуваше шума от коледното тържество в офиса и усещаше как на шефовете никак не им е приятно, че пропускат веселбата, но за него това нямаше никакво значение. Работата си беше работа и колкото по-бързо го осъзнаеха, толкова по-добре.

ТРЕТА ГЛАВА

„Не ми харесва“, помисли си Ейми, докато лежеше в леглото. Незнайно защо, Макс още спеше; виждаше силуета му като голяма буца в тъмното, в малката кошарка, използвана някога от Били.

— Не ми харесва, не ми харесва, не ми харесва! — каза гласно тя и погледна тревожно към кошарката, но Макс не се помръдна.

След малко трябваше да го събуди, защото гърдите й всеки момент можеха да се пръснат от мляко, но й беше страшно приятно да разполага с няколко минути само за размишления.

Когато Дейвид я помоли да приеме неговия братовчед гей за една седмица в дома си, Ейми веднага му отказа.

— С какво ще го гощавам? — попита тя. — Едва успявам да нахраня двама ни с Макс.

— Той… ъъъ… той… обича да готви. Сигурен съм, че ще се радва да има за кого. Ще купува всичко необходимо — отвърна Дейвид, но с такъв тон, че Ейми не му повярва. — Не, наистина ще го направи. Виж, Ейми, знам, че това е чисто натрапничество, но Джейсън и приятелят му се разделиха съвсем наскоро и той няма къде да живее. Ще ми направиш голяма услуга. Бих го поканил у дома, но нали знаеш какво мисли татко за обратните.

Всъщност Ейми беше виждала Бъртрам Уайлдинг само веднъж и нямаше представа какво мисли той за това или онова, освен за сандвичите с лютив сос (които обичаше) и футбола (него също обичаше).

— Не можеш ли да помолиш някой друг? Та ти познаваш целия град! — изхленчи тя.

Дейвид бе толкова добър с нея: не беше й взел и цент нито за ушната инфекция на Макс, нито за имунизациите му. Освен това през трите дни, когато Ейми беше болна от грип, й изпрати сестрата си да й помага. Не беше лесно да си самотна майка с адски оскъден бюджет, но с помощта на Дейвид успяваше да се справи. Затова му беше длъжница.

— Имаш спалня за гости и се нуждаеш от него. Нямаш нищо против хомосексуалистите, нали? — попита я той с тон, който намекваше, че може би се е излъгал в нея.

— Разбира се, че не. Става дума само за мястото и… е, за пари. Не мога да си позволя дори да го храня, камо ли да му плащам, задето ми гледа бебето, и…

— Остави това на мен — рече Дейвид. — Всъщност остави цялата работа на мен. Джейсън ще ти помага във всичко и ще направи живота ти много по-лесен. Довери ми се!

Ейми му се довери, както правеше всеки в този град, и какво получи в крайна сметка? Всичко на всичко един мъж с ръст над метър и осемдесет и подигравателна физиономия, от когото й се искаше да избяга и да се скрие. Снощи, или по-точно тази сутрин, когато беше станала за кърменето в два, трябваше да си прехапе езика, за да не му каже нещо язвително, докато го наблюдаваше как оглежда дома й, присвил отвратено устни. Беше облечен в костюм, който сигурно струваше повече от къщата й, и Ейми усещаше презрението му. Искаше й се да каже на Дейвид да го разкара оттук, защото няма да позволи на този човек да се приближи до сина й.

Само че тогава си спомни какво й беше разправил Дейвид за този нещастен човек и разбитото му сърце. Гостът обаче изобщо не й изглеждаше потиснат, а по-скоро вбесен — вбесен на света, а може би и точно на нея. Когато накара Дейвид да си поговорят навън, страшно й се прииска да заключи здраво вратата и да се върне в топлото си легло.

Но не го направи и сега се налагаше да прекара цяла седмица с този неприятен мъж. Цяла седмица от живота си трябваше да търпи някой да й се присмива. Цяла седмица…

Но не можа да завърши мисълта си, защото през тънката стена се чу тупване, а след това — ужасеният писък на Макс. Ейми скочи от леглото и се озова в стаята на своя гостенин, преди да е успял да вдигне детето.

— Махайте се! — рече тя и отблъсна ръцете му, а после вдигна бебето и го притисна към гърдите си. — Шшт, миличко — прошепна, като го прегръщаше с разтуптяно сърце.

Беше паднало от леглото. Дали си беше ударило главата? Имаше ли му нещо? Сътресение? Мозъчно увреждане? Тя зашари с ръце по него, като търсеше отоци, кръв или нещо подобно.

— Мисля, че просто е изплашен — каза Джейсън. — Падна върху възглавницата, а и е толкова навлечен, че можете да го пуснете от прозореца на висока сграда и пак да не му стане нищо.

След това направи гримаса, която очевидно считаше за усмивка.

Ейми го изгледа вбесено. Макс беше млъкнал и сега се свиваше в кръста и придвижваше глава все по-надолу към гърдите й, за да покаже, че е гладен.

— Махайте се! — повтори тя на Джейсън. — Не ви искам тук.

Мъжът я погледна така, сякаш не разбираше английски.

— Казах да се махате! Уволнен сте!

Все по-трудно удържаше Макс, който се сви рязко надолу.

— Вземете си… телефона и напуснете!

Не й бе трудно да забележи, че е застанал до прозореца, за да говори по онова нещо, оставяйки бебето само на тясното легло. Нямаше намерение да поверява Макс в ръцете на толкова нехаен човек.

— Досега никога не съм бил уволняван — каза Джейсън с разширени от учудване очи.

— За всичко си има пръв път. — После, когато Джейсън не се помръдна, тя сви устни. — Нямам кола, така че ако не разполагате с превоз, се обадете на Дейвид. Ще ви дам номера му.

— Знам номера му — каза тихо Джейсън, като все още стоеше и я гледаше.

— Тогава го наберете! — рече Ейми и се обърна, като едва удържаше гърчещия се Макс.

После влезе в дневната, постави бебето върху двете възглавнички на канапето, като придържаше главата му с ръка, разкопча ядно нощницата си и извади едната си гърда. Макс веднага се вкопчи в нея и остана да лежи, загледан напрегнато в майка си, сякаш осъзнаваше, че става нещо.

— Вижте, аз… О, извинете! — каза Джейсън и се обърна гърбом към нея.

Ейми осъзна, че се е притеснил, задето я е видял да кърми. Тя дръпна бебешкото одеялце от облегалката на канапето и покри с него себе си и по-голямата част от бебето.

— Бих искал да получа втори шанс — каза Джейсън, все още с гръб към нея. — Аз… — едва не се задави с думата — сбърках, че оставих бебето само в леглото. Само че… ъъъ… просто се опитах да помогна. Чух го и затова го извадих от кошарката. Исках да поспите още няколко часа, това е всичко.

Личеше си, че всяка дума му засяда в гърлото. Човек можеше да си помисли, че никога досега не му се е случвало да се извинява. Не, всъщност — като се имаше предвид как процежда през зъби думите — изглеждаше, все едно никога през живота си не е грешил.

— Молите ме да ви дам втори шанс, когато става дума за живота на детето ми? — попита спокойно тя, все още загледана в гърба му.

Той се обърна бавно, видя, че се е покрила, и седна на креслото със слънчогледите.

— Обикновено не съм толкова… невнимателен. Често ми се налага да върша няколко неща едновременно и се справям. Всъщност се справям с всеки изникнал проблем. Дори мога да се похваля, че съм в състояние да се справя с всичко.

— Не е нужно да ме лъжете, Дейвид ми каза всичко. Когато чу това, лицето му придоби странен лилав цвят и Ейми отново си обеща да се избави от него. „Не ми харесва“, повтори мислено тя.

— И какво ви е казал доктор Дейвид? — попита тихо мъжът.

В него имаше нещо, което я плашеше. Беше много задължена на Дейвид, но нямаше намерение да се отплаща на когото и да било с живота на детето си.

— Каза ми, че сте гей и в момента се възстановявате след провалена връзка и…

— Казал ви е, че съм гей? — повтори тихо Джейсън.

— Да, знам, че това е тайна и че не желаете хората да разберат, но на мен трябваше да каже. Нали не мислите, че бих позволила на един хетеросексуален мъж да живее тук с мен? — Ейми го изгледа с присвити очи. — Или може би точно това си мислите? За такава ли ме смятате? — После, когато Джейсън не отговори нищо, му каза: — Мисля, че е по-добре да си вървите.

Без дори да се помръдне, Джейсън седеше и я гледаше втренчено, сякаш размишляваше върху огромен проблем. Ейми си спомни казаното от Дейвид: че човекът няма къде да отиде, няма къде да прекара Коледа.

— Вижте, съжалявам, че с връзката ви не се е получило. Но вие не сте лишен от привлекателност. Сигурна съм, че ще си намерите…

— Друг любовник ли? — попита той и вдигна вежди. — А сега аз трябва да попитам за какъв ме мислите.

Ейми се изчерви и сведе поглед към Макс, който продължаваше да суче, ококорил широко очи, сякаш попиваше всяка дума.

— Извинявам се — каза тя. — Не исках да кажа нищо лошо за която и да било група хора. Простете.

— Само ако вие ми простите.

— Не — отвърна тя. — Не мисля, че ще се получи. Не… — Ейми млъкна и погледна Макс. Беше престанал да суче, но и не пускаше гърдата й. Очевидно я смяташе за огромен биберон.

— Нямате ми доверие? Не желаете да ми простите? Какво „не“?

— Не ви харесвам! — изстреля тя. — Съжалявам, но сам поискахте да знаете.

После пъхна пръст в устата на Макс, разтвори челюстите му, извади гърдата си и я прибра с привично движение. Накрая го изправи към себе си, но той побърза да се извърти, за да види кой още е в стаята.

— И защо не ме харесвате?

В този момент Ейми реши, че дългът й към Дейвид е изплатен.

— Откакто сте влезли в тази къща, само гледате презрително! — избухна тя. — Не всички можем да си позволим ушити по поръчка костюми и златни часовници, но се справяме според възможностите си. Мисля, че в някой момент от живота си сте забравили какво е да си… да си част от масите. Когато Дейвид ме помоли да ви приема, смятах, че ще си помагаме един на друг, но сега виждам, че стоите по-високо от вдовицата на Били Томпкинс.

Последните думи процеди през зъби. По-малко от седмица след пристигането си в Абърнати беше разбрала какво е мнението на хората за Били.

— Разбирам — каза Джейсън, все още без да се помръдне от мястото си. Изглеждаше така, сякаш нямаше никакво намерение нито да стане от стола, нито да се махне от къщата. — И какво трябва да направя, за да ви убедя? Как да ви докажа, че съм благонадежден и мога да се справя с тази работа?

— Нямам представа — каза тя, докато се мъчеше да удържи близо десескилограмовия Макс, който се мъчеше да се изправи в скута й, но не можеше да запази равновесие и се клатушкаше.

Неочаквано Джейсън се наведе към нея и взе бебето от ръцете й. Макс нададе радостен писък.

— Предател! — рече Ейми под нос, докато наблюдаваше как Джейсън подхвърля Макс нависоко, хваща го и потърква брадясалото си лице в гушката му.

Макс го сграбчи за бузите. Ейми знаеше много добре колко болезнено може да бъде това: два пъти я беше одрасквал до кръв с тези прояви на обич.

След като подхвърля бебето няколко минути, Джейсън го сложи в скута си и когато то започна да се извива, му каза:

— Стой мирен.

Макс се подчини, седна в скута на Джейсън с напълно доволен вид и се усмихна на майка си.

Ейми никак не искаше да е самотна майка и Макс да няма баща. Събитията се бяха развили не според плановете й. Въпреки многобройните си недостатъци, приживе Били бе мил човек и щеше да бъде добър баща. Но съдбата бе решила друго и…

— Какво искате? — попита уморено Ейми, когато осъзна, че той я гледа втренчено.

— Още една възможност. Позволете да ви попитам, госпожо Томпкинс, случвало ли ви се е Макс да пада, докато е бил под вашите грижи?

Ейми се изчерви и извърна поглед. Незнайно как, Макс бе успял да падне веднъж от леглото и веднъж от работния плот в кухнята. Втория път, завързан за дебелата пластмасова седалка от стадион, беше паднал по гръб заедно с нея, като костенурка в черупката си.

— Имаше два такива инцидента.

— Разбирам. Е, тази сутрин беше първият ми и единствен „инцидент“. Мога да ви уверя в това. Помислих си, че е заспал и тъй като заемаше цялото легло, не можех вече да спя, затова проведох няколко разговора. Сбърках, че проявих нехайство, но не беше нарочно. Какво друго ви е разправил Дейвид за мен?

— Че за момента сте бездомен и сте се върнали в родния си град, за да зараснат сърдечните ви рани — отвърна тя.

Предателят Макс седеше мирно в скута на Джейсън, играеше си с големите му пръсти и изглеждаше като на собствения си трон.

— Забелязахте ли, че синът ви сякаш ме харесва?

— Синът ми и хартия яде. Какво знае той?

Мъжът за пръв път се усмихна — едва-едва, но тя го видя. Все едно беше зърнала изсечените в скалите лица на връх Ръшмор да се усмихват. Дали нямаше да му се напука лицето?

— Мога ли да бъда откровен с вас? — попита той и се наведе към нея. — Не знам нищичко за бебетата. Не съм сменил и един памперс през живота си. Но имам желание да се науча, а и за момента все някъде трябва да живея. Също така ми се струва, че искам да променя мнението ви за мен. Мога да бъда доста приятен, когато положа усилия.

— Това означава ли, че не умеете и да готвите?

— Да не би Дейвид да ви е казал, че умея?

Тя кимна, като в същото време си мислеше, че трябва да го изгони на минутата, но Макс очевидно го харесваше. Бебето започна да се върти неспокойно и Джейсън с лекота го постави в любимата му изправена поза. В книгите пишеше, че бебетата не могат да се изправят до шестия месец, но Макс още на пет седмици и половина стоеше прав в скута й и се мъчеше да й изтръгне ръцете от ставите. Може би, ако Джейсън погледаше малко сина й, можеше да си вземе един душ. Истински душ. Тоест да си измие косата два пъти с шампоан, след това да й сложи балсам и да го остави да подейства. О, боже, можеше дори да си обръсне краката! А след това да намаже изсъхналата си кожа с балсам за тяло. Кърменето като че ли изсмукваше всичката й влага и кожата й вече приличаше на шкурка.

Можеше да го уволни и по-късно. След банята. Все пак едва ли беше толкова лош, след като й го бе препоръчал доктор Дейвид.

— Имате ли нещо против да отида да се изкъпя?

— Това означава ли, че получавам втора възможност?

— Може би — отвърна тя, но се поусмихна. — Няма да позволите нищо да се случи на моето бебе, нали?

— Ще го опазя дори с цената на живота си.

Ейми понечи да каже още нещо, но се отказа, отиде в банята и секунда по-късно се чу как тече водата.

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

— Мъртъв си — каза Джейсън по телефона. Макс тежеше на ръката му като чувал с картофи. — Братле, мъртъв си!

— Виж, Джейс, чакат ме двадесетина пациенти, така че ми казвай бързо кое точно ще причини смъртта ми този път?

— Обратен! Казал си й, че съм обратен! Тя смята, че току-що съм скъсал с приятеля си!

— Е, не можех да й кажа истината, нали? — защити се Дейвид. — Ако й бях казал, че моят богат и могъщ брат, който притежава половината Ню Йорк, се е съгласил да ми помогне да я ухажвам, едва ли щеше да се съгласи.

— Е, и без това не се съгласи — каза троснато Джейсън. — Уволни ме.

Дейвид си пое дълбоко дъх.

— Уволнила те е?

— Аха, но аз я разубедих.

Дейвид помълча малко, а след това се разсмя.

— Разбирам. Дала ти е възможност да се измъкнеш, но ти си бил твърде горд, за да се възползваш от това, и си вкарал в действие способността си да убеждаваш, за да си запазиш работата. А сега не знаеш какво да правиш със същата тази работа, прав ли съм? Кажи ми, какво й каза, че я накара да те остави?

— Хлапето ме харесва.

— Какво? Не те чувам! Днес правим ваксинации против грип и има много писъци. Почти ми се стори, че чух, че Макс те харесвал.

— Така е. Хлапето ме харесва.

— Как ще те хареса това ужасно дете? — почти кресна Дейвид в слушалката. — То не харесва никого. Успя ли вече да те ухапе? — Не ми казвай, че приема да го държиш на ръце. То позволява това само на Ейми.

— В момента го държа — отвърна самодоволно Джейсън. — И знаеш ли какво, Дейви? Мисля, че и твоята Ейми ме харесва.

После затвори телефона. Нека лукавото му братче си помислеше върху това.

После остави телефона и погледна вързопа в ръцете си.

— Така ли ми се струва или си се разсмърдял до небесата?

Макс се извъртя към него и му се усмихна. На долния му венец бяха поникнали две зъбчета. Внезапно му мина през ума мисълта за това как се кърми бебе със зъби и той потрепери.

— Смела дама е твоята майка. А сега потърпи, тя ей сегичка ще излезе от банята.

Но Ейми не излезе от банята след минутка. Нито след пет. Нито пък след десет. А Макс започна да се върти неспокойно. Джейсън го постави на пода, но бебето вдигна крачета във въздуха и започна да мрънка, като не сваляше от Джейсън големите си очи.

— Ще го убия този мой брат! — промърмори Джейсън. Тази фраза бе започнала да му става навик. Той се озърна да види къде са принадлежностите за преповиване. Не че знаеше как да ги използва, но гледаше филми и от време на време телевизия. Не трябваше ли да има високо шкафче, на което да се поставя бебето, с рафтчета, пълни с пелени и тям подобни? От друга страна, ако поразмишляваше още малко, може би Ейми най-сетне щеше да излезе от банята.

Но душът продължаваше да работи, а бебето гледаше печално Джейсън. „Бебетата не се ли разплакват и при най-малкия повод?“, запита се той. Но това бебе беше юнак и дори да бе напълнило гащичките догоре, пак нямаше да се разреве.

— Добре, хлапе, ще направя каквото мога.

После се озърна, видя купчина опаковани в найлон памперси и реши: „Сега или никога!“

ПЕТА ГЛАВА

След като привърши с може би най-дългото къпане на света, Ейми навлече един стар хавлиен халат, целия в малинови петна, и тръгна да търси сина си, като в същото време си бършеше косата с кърпа. Вероятно можеше да спечели титлата „най-лоша майка на света“, задето беше оставила бебето си в ръцете на човек, когото току-що се бе опитала да уволни, но може би Макс умееше по-добре да преценява хората, защото — съвсем необяснимо — очевидно харесваше този мъж. А като се имаше предвид, че Макс не понасяше мъжете и допускаше до себе си само няколко жени, това наистина бе интригуващо.

Когато влезе в кухнята, Ейми не можа да повярва на очите си. Джейсън, облечен в риза, явно ръчна изработка, и официални вълнени панталони, беше проснал бебето на работния плот и правеше всичко възможно да му смени памперса. И докато се мъчеше с лепенките, Макс го гледаше напрегнато и съсредоточено, без да се върти насам-натам, както правеше, когато тя го преобличаше.

Ейми сложи ръка на устата си, за да не се изкикоти, и остана да ги наблюдава, докато можеше, без да бъде разкрита. След това се върна тихичко в спалнята и се облече, без да бърза.

След най-приятно прекарания половин час, в който се облече, разреса мократа си коса и дори си сложи малко грим на очите, тя се върна в дневната. Джейсън дремеше, а Макс си играеше тихичко на пода. Не крещеше, за да извести, че е гладен, нито пък изискваше да му се обръща внимание. Приличаше на реклама за съвършеното бебе.

Може би все пак нямаше да уволни Джейсън.

— Гладен ли сте? — попита тя и той се сепна. — Нямам кой знае какво, но ще ви нагостя от сърце. Не съм ходила до магазина от няколко дни. Трудно е, когато нямаш кола. Свекърва ми обикновено ме извежда в петък с нейната, но последния път беше заета, така че… — Ейми спря, защото усети, че се е разбъбрила.

— Сигурен съм, че каквото и да имате, ще ми хареса — каза той и я накара да се почувства глупаво.

— Чудесно тогава — отвърна Ейми.

След това вдигна Макс, занесе го в кухнята, сложи го в седалката и го завърза с коланите, а после постави самата седалка в средата на кухненската маса. Направи всичко възможно да подреди красиво закуската, но това не беше лесно; не и когато по средата имаше бебешки стол в червено, синьо и жълто и когато Макс се опитваше да изрита всичко, което успееше да стигне.

— Готово е — извика най-сетне Ейми и огромната фигура на Джейсън се показа на вратата.

„Той е гей — напомни си Ейми. — Гей. Също като Рок Хъдсън, нали?“

Докато приготвяше топлата бананова каша на Макс, тя направи всичко възможно да запази мълчание. Изкушаваше се да побъбри, тъй като жадуваше за гласа на възрастен човек, дори това да бе нейният собствен.

— Дейвид каза, че си търсите работа — каза мъжът. — Какво умеете?

— Нищо! — отвърна радостно тя. — Нямам нито талант, нито амбиции, нито някакво образование. Ако Били не ми беше показал това-онова, нямаше да знам и как да забременея.

Отново видя онази негова тънка усмивчица и това я накара да продължи. Били винаги бе казвал, че най-много харесва у нея способността й да го разсмива.

— Мислите, че се шегувам — каза тя, като вдигна пълната с каша купичка към устата на Макс. Беше твърде нетърпелив, за да се храни с лъжичка, затова обикновено изпиваше сутрешната си каша. Разбира се, една трета от нея потече по брадичката и дрехите му, но останалата все пак попадна в устата му. — Наистина не ставам за нищо. Не умея да пиша на машина, не съм учила стенография. Дори нямам представа как се включва компютър. Опитах да работя като сервитьорка, но така обърквах поръчките, че ме уволниха след една седмица. Опитах да продавам и недвижими имоти, но обикновено казвах на хората, че къщите не си струват обявената цена, затова ме помолиха да напусна. Работих и в един универсален магазин, но се обривах от миризмата на парфюмите, а и казвах на клиентите откъде могат да си купят същите дрехи по-евтино. При обувките обаче… е, при обувките беше най-зле.

— Какво се е случило на щанда за обувки? — попита Джейсън, докато ядеше втора купа с каша.

— Там харчех цялата си заплата. Това беше единствената работа, която сама напуснах. Давах за обувки повече, отколкото изкарвах.

Този път Джейсън почти се усмихна истински.

— Само че Били ви е избавил от всичко това — каза той и очите му проблеснаха дяволито.

Радостното й изражение изчезна и тя се обърна настрана, грабна една кърпа и избърса лицето на Макс.

— Нещо лошо ли казах?

— Знам какво мислят всички за Били, но той беше добър с мен и аз го обичах. Как можеше да е другояче? Той ми даде Макс.

После погледна с обожание своя оплескан до ушите син. В отговор той нададе писък и зарита толкова енергично, че едва не се прекатури.

Джейсън протегна ръка, задържа седалката, намръщи се и каза:

— Не трябва ли да го слагате на висок стол? Такъв, който да е стъпил на пода?

— Да! — отвърна троснато Ейми. — Би трябвало да седи на висок стол, да спи в креватче със спускащи се решетки, да има масичка за преповиване и най-модерните дрешки. Но както сигурно знаете, Били имаше приоритети за парите си и… и… Ох, пусто да остане! — И се обърна, за да подсмъркне тайно.

— Винаги съм харесвал Били — каза бавно Джейсън. — Той беше душата на всяка компания. И караше всички около него да се чувстват щастливи.

Ейми се обърна към него с насълзени очи.

— Да, така беше, нали? Като дете живях доста затворено и не знаех, че причината за разсеяността на Били и неговата… — Изведнъж млъкна. — Вижте, според свекърва ми се чувствам толкова самотна, че бих поканила и дявола на вечеря. — След това отново направи пауза. — Имайте предвид, че не се оплаквам. Макс е всичко, което искам от живота, просто…

— Просто понякога ви се иска да поговорите с някой възрастен — каза тихо той, като не сваляше очи от нея.

— Вие сте добър слушател, господин Уайлдинг. Това характерно ли е за хомосексуалистите?

Джейсън премигна объркано.

— Не ми е известно. Е, кажете ми, след като трябва да си намерите работа, за да се изхранвате, а нямате никакви умения, какво ще правите? Как ще издържате себе си и сина си?

Ейми седна на стола.

— Нямам ни най-малката представа. Вие имате ли някакви предложения?

— Върнете се обратно в училище.

— И кой ще се грижи за Макс по цял ден? Как да платя на човек да го гледа? Освен това съм твърде тъпа, за да се върна в училище.

Джейсън отново се усмихна.

— Не знам защо, но се съмнявам в това. Свекърва ви не може ли да го гледа?

— Тя ходи в клуба по бридж, в този по плуване, поне в три клюкарски клуба, а и й отнема доста време да поддържа косата си. — И Ейми направи жест, който изобразяваше бухнала прическа.

— Да, май си спомням, че Милдред е направо вманиачена по отношение на косата си.

— Дори религиозните войни не са водени с толкова жар. Но все пак сте прав, трябва да си намеря работа. Днес следобед щях да ходя на събеседване.

— И за каква работа става дума? — попита той и втренченият му поглед я накара да сведе очи към банана, който мачкаше с вилицата.

— Чистене на къщи. Е, не ме гледайте така! Това е добра, почтена работа.

— Но ще изкарвате ли достатъчно, за да плащате на бавачка?

— Не съм сигурна. Не съм много добра в сметките. Аз…

— Аз пък съм много добър в сметките — рече сериозно той. — Искам да видя всичко. Искам чековата ви книжка, разписките, списъка ви с разходи — всичко. Трябва да прегледам приходите и разходите ви. Дайте ми всичко и аз ще го подредя.

— Не съм сигурна, че би трябвало да го направя — каза бавно тя. — Това е нещо лично.

— Искате ли да се обадите на Дейвид и да го попитате за мен? Убеден съм, че ще ви каже да ми дадете цялата си документация.

Ейми го погледа известно време. Толкова отдавна не бе имала до себе си възрастен човек, а и й се струваше, че от години не е имала до себе си мъж. Били никога не се грижеше за финансите. Ако имаше пари, ги харчеше; ако не, намираше начин да убеди някого да му даде назаем.

— Няма кой знае какво — отвърна бавно тя. — Имам чекова книжка, но не пиша много чекове и…

— Просто ми дайте да видя всичко. Вие погледайте Макс, а аз ще се оправя с изчисленията.

— Винаги ли се разпореждате с хората така? — попита тихо Ейми. — Винаги ли нахлувате така в живота им и поемате всичко в ръцете си, сякаш те нямат капка мозък в главата, а вие знаете как да направите всичко на света?

Той се сепна.

— Предполагам, че да. Никога досега не съм се замислял върху това.

— Бас държа, че нямате и много приятели.

Джейсън отново се слиса и в първия момент я погледна така, сякаш я виждаше за първи път.

— Винаги ли сте толкова пряма с хората?

— О, да. Спестява ми доста време. По-добре е да опознаеш хората такива, каквито са, отколкото да вярваш в нещо, което не е истина.

Той повдигна вежда.

— Предполагам, знаели сте всичко за Били Томпкинс, преди да се омъжите за него.

— Можете да ми се присмивате колкото искате, но дори и да не ми повярвате — да, наистина знаех. Когато го срещнах, още не знаех за алкохола и наркотиците, но усещах, че има нужда от мен. Бях за него като вода за жаден човек и той ме караше да се чувствам… Е, караше ме да се чувствам важна. Разбирате ли ме?

— Донякъде. А сега, къде е финансовата ви документация?

Ейми на свой ред се сепна от резкия начин, по който Джейсън прекъсна разговора. „Какво ли крие?“, запита се тя. Каквито и тайни да имаше, явно не искаше никой да ги узнае.

След като му даде кутията с разписки и старите си чекови книжки, Ейми цял час почиства кухнята, като периодично издърпваше сина си да не пипа това или онова. Където и да видеше остър ръб, Макс правеше всичко възможно да се удари в него.

— Може ли да дойдете за малко? — попита Джейсън от вратата и я накара да се почувства като ученик, повикан в кабинета на директора.

Когато влезе в дневната, той й направи знак да седне. Ейми се настани на канапето и сложи в скута си Макс, който не спираше да се извива.

— Честно казано, госпожо Томпкинс, намирам финансовото ви състояние за ужасяващо. Доходите ви са доста под определеното за страната равнище на бедност, а доколкото виждам, нямате начин да ги увеличите. Реших да ви дам един, да го наречем, постоянен заем, за да можете да отгледате детето си и да…

— Един какво?

— Постоянен заем. Това означава, че няма да го връщате. Ще започнем с — да речем — десет хиляди долара и…

Той млъкна, защото Ейми стана, отиде до входната врата, отвори я и каза:

— Довиждане, господин Уайлдинг.

Джейсън остана да я гледа със зяпнала уста. Не беше свикнал хората да му отказват, когато им даваше пари. Всъщност на ден получаваше по стотина писма, в които разни хора го молеха да им отпусне някакви суми.

— Не искам вашата милостиня — каза Ейми със свити устни.

— Но Дейвид ви дава пари — вие самата ми го казахте.

— Осигури безплатно медицинско лечение на сина ми — да; но в замяна аз му почиствах къщата, кабинета и колата. Не приемам подаяния от никого.

В първия момент Джейсън имаше объркан вид, сякаш никога не бе чувал подобно нещо.

— Извинявам се — рече бавно той. — Помислих си…

— Помислили сте си, че щом съм бедна, значи очаквам милостиня. Знам, че живея в къща, която има нужда от ремонт. — Тя не обърна внимание на изражението му, което говореше, че това се подразбира. — Но където и както и да живея, това не ви засяга. Искрено вярвам, че Бог ще ни осигури това, от което имаме нужда.

В първите няколко секунди Джейсън само стоеше и мигаше на парцали.

— Госпожо Томпкинс, не ви ли е известно, че в днешно време хората смятат, че трябва да се взема всичко, до което можете да се докопате, а останалото да върви по дяволите?

— И каква майка ще бъда, ако науча сина си на такива ценности?

Джейсън пристъпи напред и взе Макс от ръцете й, защото детето се опитваше да се отскубне от нея. Както и преди, то се намести на гърдите му без никаква съпротива.

— Наистина се извинявам и трябва да ми простите, задето не съм осъзнал, че сте единствена в целия свят.

Ейми се усмихна.

— Едва ли. Може би просто познавате твърде малко хора. А сега, ако наистина искате да ми помогнете, можете да погледате Макс днес следобед, за да отида на събеседването.

— За да почиствате къщи — каза той и направи гримаса.

— Намерете ми нещо друго, за което да имам образование, и ще го върша.

— Не мога — каза той, като все още я гледаше като слязла от друга планета. — Не знам какви работни места има в Абърнати.

— Не са много, в това мога да ви уверя. Сега обаче трябва да ви обясня всичко за Макс, а след това да се приготвя за тръгване.

— Казахте, че събеседването е чак следобед. Имате часове на разположение.

— Нямам кола, затова трябва да отида пеш, а дотам са девет километра. Не! Не ме гледайте така. На лицето ви е изписано: „ще платя за таксито“. Искам на това събеседване да направя добро впечатление, защото ми казаха, че ще мога да вземам Макс с мен, стига да го оставям в кошарка. Ако получа тази работа, проблемите ни ще бъдат решени.

Но Джейсън не отвърна на усмивката й.

— За кого ще работите?

— За Боб Фарли. Познавате ли го?

— Малко — излъга Джейсън.

Познаваше Боб Фарли много добре и знаеше, че Ейми ще бъде наета само защото е млада и хубавичка и защото Фарли беше най-големият развратник в радиус от три окръга.

— Аз ще се погрижа за бебето — каза тихо той. — Вие вървете да се обличате.

— Добре, но нека първо ви обясня за храненето. После се впусна в дълъг монолог за това какво трябва и какво не трябва да яде Макс и как не бива да му се дава нито захар, нито сол. Всичко трябваше да бъде задушавано на пара, а не печено и никога пържено. Също така в хладилника имаше половин пиле и малко зелена салата, с които Джейсън можеше да обядва.

След това му каза, че Макс не обича особено твърдата храна, а предпочита млякото, така че „не се притеснявайте, ако не яде много“.

Джейсън я слушаше с половин ухо, достатъчно, за да я увери, че всичко ще бъде наред. Половин час по-късно тя вече беше излязла, а той се обаждаше на Дейвид по телефона.

— Не ме е грижа колко пациенти те чакат — каза Джейсън на брат си. — Искам да знам какво става!

— Ейми е страхотна, нали?

— Тя е… различна от останалите. Почакай малко. Беше оставил Макс на пода и сега бебето, наполовина пълзейки, наполовина влачейки се, се беше добрало до контакта и дърпаше шнура на една лампа. Джейсън го дръпна от опасния контакт, сложи го по средата на стаята и се върна на телефона.

— Тази жена — започна Джейсън — живее само с една нищожна застраховка, оставена й от онзи неин съпруг, и няма как да си изкарва прехраната. Знаеш ли къде отиде днес на събеседване за работа? При Боб Фарли.

— Ааах! — изстена Дейвид.

— Обади се на тоя стар развратник и му кажи, че ако я наеме, ще го инжектираш с антракс! — нареди Джейсън.

— Не мога да направя такова нещо. Заради Хипократовата клетва и други подобни. Ако не те познавах толкова добре, щях да кажа, че говориш като ревнив съпруг. Джейсън? Там ли си?

— Извинявай. Макс се заклещи под масичката за кафе. Боже господи! Сега пък яде хартия. Стой така.

Когато Джейсън се върна, Дейвид каза ядосано:

— Виж, големи братко, не съм искал от теб да се задълбочаваш толкова; просто трябва да гледаш хлапето, за да мога да прекарам известно време само с нея. Това е всичко, което трябва да направиш. Щом успея да убедя Ейми, че сме създадени един за друг, ще я издържам и няма да й се налага да работи. Защо не й разправяш, хубави неща за мен?

— Ако си помисли, че ще се грижиш за нея до края на живота й, може и да не се омъжи за теб. В нея има повече гордост, отколкото каквото и да било друго. И можеш ли да ми кажеш защо едно бебе не бива да яде сол, захар или подправки под каквато и да е форма?

— Теорията е, че когато порасне, ще се пристрасти към сладкишите, ако са му давани като бебе, така че ако сега те не присъстват в менюто му, като голямо ще бъде по-здраво.

— Нищо чудно, че иска само да суче и не набляга на твърдата храна — промърмори Джейсън и пусна телефона, за да дръпне бебето от вратата. Макс я люлееше напред-назад и се опитваше да удари лицето си.

Когато се върна, продължи:

— Мислиш ли, че ще ми позволи да й подаря нещо за Коледа?

— Какво по-точно имаш предвид? Да й купиш някакъв бизнес и да й дадеш да го върти?

Тъй като имаше точно това предвид, Джейсън не отговори. А и Макс вече дъвчеше обувката му, така че той вдигна бебето на ръце. То обаче го сграбчи за долната устна и я дръпна така, че едва не му свали кожата.

— Виж, Джейсън, трябва да вървя — рече Дейвид. — Защо не използваш мозъка, вместо парите си, и не измислиш някакво друго решение? Ейми няма да приеме никакви подаяния, колкото и добре да ги замаскираш.

— Недей да бъдеш толкова сигурен — каза Джейсън и погледна към другия край на стаята, където имаше цвете в саксия, поставена върху сгънат вестник. — Ти се обади на Фарли. Бих го направил сам, но не искам да знае, че съм тук; кажи му каквото искаш, но да не я наема. Ясно?

— Ясно! Как е чудовището?

Джейсън трепна от болка и отстрани пръстите на бебето от устната си.

— Чудесно.

— Чудесно ли? Това дете е направо ужасно. Какъв е този звук?

Макс сграбчи болезнено бузите на Джейсън, дръпна го към себе си и положи олигавена целувка върху едната.

— Не съм много сигурен, но мисля, че хлапето току-що ме целуна — отвърна Джейсън и затвори, преди Дейвид да е успял да му отговори.

Поседя известно време на канапето с изправения Макс в скута си. „Силно дете — мислеше си той — и хубавко.“ Жалко, че беше облечено в дрешки, които изглеждаха подарявани за не знам кой си път. Нямаше да се учуди, ако всяко дете в Абърнати беше носило това гащеризонче и тази избеляла ризка. Не трябваше ли един буден малък човек като Макс да бъде облечен в нещо по-добро? Как можеше да го уреди?

Очите му попаднаха на вестника и само след секунда вече отблъскваше ръчичките на Макс, които му пречеха да набере един номер на клетъчния си телефон.

— Паркър — рече той, когато секретарката му вдигна. Не си направи труда да се представя. Беше негова лична секретарка от дванадесет години, така че нямаше нужда от такива формалности.

За няколко минути успя да й обясни идеята си. Тя не изрази недоволство, че е Коледа и той й нарежда да напусне дома и семейството си — ако имаше такова, защото Джейсън и представа си нямаше от личния й живот — а просто каза:

— В Абърнати има ли печатница?

— Не. И бездруго не бих искал тази работа да се свърши тук. Направи го в Луисвил.

— Предпочитания за цвят?

Джейсън погледна надолу към Макс, който дъвчеше дървено кубче, вероятно принадлежало някога на баща му.

— Синьо. За едно мъжествено малко момченце. Никакви бяло-розови зайчета. И да има много звънчета и свирки.

— Разбирам. Всичко необходимо?

— Всичко. И ми купи кола, нещо обикновено, като…

— Тойота ли? — попита Паркър.

— Не, да е американска. — Доколкото знаеше, Ейми беше против купуването на чуждестранни коли. — Джип. И да бъде много мръсен, за да ми се наложи да наема някого да я почисти. Ще искам и малко дрехи.

Тъй като всичките дрехи на Джейсън бяха шити по поръчка, Паркър съвсем основателно го попита дали да не му изпрати нещо.

— Не. Искам нормални дрехи. Дънкови.

— Със или без ресни?

Джейсън погледна стъписано телефона. За тези дванадесет години нито веднъж не беше чувал Паркър да се шегува. Дали сега не й беше за пръв път? А, от друга страна, тя имаше ли изобщо чувство за хумор?

— Без ресни. Съвсем обикновени. И да не са прекалено скъпи. Никакви „Холънд и Холънд“, никакви „Савил Роу“.

— Разбирам — долетя безстрастният отговор на Паркър. Дори и да изпитваше някакво любопитство, не го показа.

— А сега се обади на Чарлз и му кажи да дойде тук и да направи на това хлапе нещо хубаво за ядене.

Последва пауза, което беше необичайно за Паркър, защото тя винаги се съгласяваше незабавно с нарежданията му.

— Чудех се къде ще настаним Чарлз, защото той ще иска да има подходящо оборудване.

Като се имаше предвид, че личният готвач на Джейсън беше както сноб, така и гений, това просто се подразбираше.

Макс се опитваше да се изправи, като дърпаше избелялата покривка на старата масичка. Ако успееше да я издърпа, трите саксии щяха да се стоварят на главата му.

— Просто го направи! — каза троснато Джейсън в слушалката, затвори и отиде да махне Макс оттам. За пети или шести път за последния час се случваше бебето да направи опит за самоубийство! — Добре, хлапе — каза Джейсън, докато разтваряше малките пръстчета и го вдигаше. — Да отидем да видим какво ще си направим за обяд. Обяд без никакви захар, сол, масло или подправки.

Макс му лепна още една влажна целувка на брадясалата буза и Джейсън откри, че това никак не му е неприятно.

ШЕСТА ГЛАВА

— Назначиха ли ви? — попита Джейсън още с влизането й.

— Не — отвърна унило тя и протегна нетърпеливо ръце към Макс. — Още малко — и ще се пръсна.

После, за най-голямо притеснение на Джейсън, се строполи изнемощяло върху протритото старо канапе, разкопча роклята и сутиена и подаде гърда на Макс, който започна енергично да суче.

— Какво ще кажете днес да вечеряме навън? — попита Джейсън. — Аз черпя.

— Ау! — извика Ейми, пъхна пръст в устата на Макс и го принуди да пусне гърдата й за малко, преди отново да продължи да суче. — Зъби — рече тя. — Знаете ли, преди да се роди, кърменето ми се струваше адски романтично. Мислех си, че ще бъде нещо мило и красиво, и то наистина е, но е и…

— Болезнено? — попита Джейсън и когато Ейми му се усмихна, той й отговори със същото.

— Може би щях да разбера, че сте гей, дори и Дейвид да не ми беше казал. Умеете да се поставяте на мястото на другите и макар да изглеждаше корав и безчувствен, всъщност имате нежна душа, нали?

— Никога не са ми казвали подобно нещо — рече Джейсън и погледна към покритото с петна пукнато огледало от дясната си страна. Наистина ли изглеждаше корав и безчувствен?

— И какво успя да свърши Макс, докато ме нямаше? — Джейсън се усмихна и скоро откри, че полага доста усилия, за да превърне прекарания си с Макс следобед в забавна история.

— Мисля да му подаря за Коледа комплект ножове, за може по-лесно да се наранява. Сега трябва да полага доста труд, за да си удари лицето или да си пукне черепа. Така ще направя живота му по-лесен.

Ейми се засмя и каза:

— Не забравяйте към ножовете да прибавите и връвчици, иначе как ще успее да се удуши?

— А, да, връвчиците. Освен това мисля да го заведа в някоя хартиена фабрика. Ще го сложа по средата и ще го оставя да изпълзи, след като изяде всичката хартия по пътя си.

Ейми премести Макс на другата си гърда. Джейсън й направи знак да си повдигне лакътя и подложи под него възглавничка, за да не й се налага да поддържа главичката му.

— И не забравяйте чекмеджетата, с които да си затиска пръстите.

Сега вече наистина избухнаха в смях и Джейсън осъзна, че за първи път от години му се случва някоя жена да се смее искрено на шегите му.

— Какво ще кажете за пица? — каза неочаквано той. — Огромна пица с всичко върху нея. И гигантски коли с чеснови хлебчета?

— Не съм сигурна за последните заради кърменето — поколеба се Ейми. — Не знам дали бебетата трябва да сучат мляко с дъх на чесън.

— Италианците очевидно изобщо не се притесняват за това — отговори Джейсън.

— Вярно е — каза Ейми и му се усмихна. — Пица да бъде. Но само ако аз си я платя.

Преди да успее да помисли, Джейсън изтърси:

— Твърде сте бедна, за да плащате каквото и да било. — И едва не се задави, когато осъзна какво е казал.

— Съвсем вярно — отвърна добродушно Ейми. — Може би по време на вечерята ще помислим върху моето бъдеще. Имате ли някакви идеи?

— Абсолютно никакви — усмихна се той. — Но винаги можете да се омъжите за някой мил млад доктор и никога повече да не ви се налага да работите.

— Доктор ли? А, имате предвид Дейвид. Той няма такива намерения към мен.

— Дейвид е лудо влюбен във вас — отговори Джейсън.

— Ама че сте смешен! Дейвид е влюбен във всички жени в града; затова и толкова го обичат. А и аз не търся брак по сметка и не желая да живея на гърба на някой мъж. Иска ми се да върша нещо, но не знам какво умея да правя. Само да имах някакъв талант, като например да пея или да свиря на пиано!

— На мен ми се струва, че имате таланта да бъдете майка.

Ейми наклони глава на една страна.

— Знаете ли, вие сте много мил човек. Можете ли да се обадите по онзи ваш телефон да поръчате пиците?

— Разбира се — усмихна се Джейсън.

По-късно, когато Макс заспа на канапето, запалиха свещи и се заприказваха. Джейсън я попита за живота с Били и след като първоначално се опита да възрази, тя се разбъбри. Скоро Джейсън осъзна, че е зажадняла за разговор.

Не след дълго започна да вижда градския пияница в съвсем различна светлина. Още от четиринадесетгодишна възраст, когато беше започнал да пие, Били Томпкинс се бе превърнал в обект на всеобщи подигравки в градчето. Катастрофираше веднага щом успееше да се намърда в кола. Родителите му се принудиха да ипотекират къщата си, за да могат да го измъкват всеки път от затвора. Но Ейми беше видяла в него нещо, останало скрито за всички останали.

Поръчаните пици бяха огромни и говорейки, Ейми не забеляза как е изяла три четвърти от своята. Джейсън отдавна беше забравил какво е да си в положение, когато пицата се счита за рядък пир.

Когато изчезна и последното парченце сирене, Ейми се прозина широко и макар да беше едва девет, той я изпрати да си ляга. Тя се изправи и се наведе да вземе Макс, но Джейсън отблъсна ръцете й и вдигна бебето, без да го събуди.

— Направо сте роден за баща — рече сънливо Ейми, докато вървеше пред него към спалнята.

Джейсън се усмихна, сложи Макс в разнебитената стара кошарка, която му служеше за легло, и излезе от стаята. Странно, но и на него му се спеше. Обикновено си лягаше не по-рано от един-два през нощта, но неизвестно как сега се чувстваше изтощен, след като цял ден бе тичал след бебето, за да го спасява от поредната опасност.

Той отиде в стаята си, събу панталоните, строполи се на леглото по риза и спа непробудно, докато не го събуди пронизителният писък на Макс. Джейсън скочи и хукна презглава към кухнята. Там бебето седеше на своята пластмасова седалка и Ейми го хранеше. И двамата бяха напълно облечени, макар навън все още да бе тъмно.

— Колко е часът? — попита Джейсън, като си търкаше очите.

— Към шест и половина. Тази сутрин Макс спа до късно.

— Какъв беше този писък?

— Предполагам, че се упражнява. Обича да пищи. Не трябва ли да си облечете нещо?

Джейсън погледна надолу към голите си крака.

— Аха, разбира се.

После вдигна очи към изчервената Ейми. Как бе възможно да си показва пред него гърдите, но да се стеснява, когато го вижда в повече дрехи, отколкото би облякъл за плуване? Джейсън се усмихна, като видя, че е извърнала глава, и усети прилив на задоволство. „Дейвид — помисли си той. — Дейвид. Дейвид е влюбен в нея.“

— Тази сутрин намерих ей това пъхнато в процепа на входната врата, а отвън има кола — рече тя и кимна към навития вестник на кухненската маса.

Без да изпълни молбата й да се облече, той свали гуменото ластиче от вестника и извади пъхнатата вътре бележка, увита около ключовете. На нея беше напечатано, че дрехите му са на задната седалка на колата, че останалите неща са изпълнени и че ще му се обадят.

— Прилича на шпионско съобщение — промърмори Джейсън под нос и вдигна рязко поглед, за да види дали Ейми не го е чула.

Но явно не беше чула нищо, защото на лицето й бе изписано такова вълнение, че в първия момент Джейсън се уплаши да не би да се е случило нещо с Макс. Но бебето пълнеше доволно ухото си с овесена каша, така че той отново вдигна поглед към Ейми.

Тя сочеше безмълвно като мим разтворения върху масата вестник. Двете вътрешни страници бяха заети от огромна обява за тотална разпродажба в един магазин за бебешки стоки на двадесетина километра от Абърнати. Собственикът беше окомплектовал цели детски стаи с мебели и спално бельо и ги продаваше по двеста и петдесет долара. Ейми сочеше една снимка с легълце, стол-люлка, масичка за преповиване и окачени над леглото играчки, които като че ли бяха каубои и коне, и издаваше странни звуци, сякаш се задушаваше:

— Ъъъ, ъъъ, ъъъ!

Може би дяволът се бе вселил в него, но Джейсън не можа да се стърпи и я подразни:

— Останала ли е в тази къща малко каша или Макс е изял всичката? — После вдигна вестника и го разтвори. — Изглежда, цената на златото пада. Може би трябва да купя малко.

Държеше вестника така, че огромната реклама да е точно пред очите на Ейми.

Тя най-сетне си възвърна гласа и без да обръща внимание на последните му думи, забърбори:

— Дали мога да си го позволя? Дали? Как мислите? Може би трябва да се обадя на Дейвид и да взема от него назаем? О, не, трябва да бъдем там в девет, когато отварят магазина! Как да стигна дотам? Може би Дейвид…

Джейсън остави вестника и раздрънка ключовете на колата си пред носа й.

— Ще отидем при Дейвид! — рече бързо тя. — По-късно ще ви платя бензина. Вижте тук, най-отдолу! Дали комплектът включва и дрешки? „Всичко за бебето.“ О, боже, Макс никога не е носил нещо новичко! Мога ли да се обадя на Дейвид по телефона ви?

— Аз ще ви заема парите — каза той, като се ядосваше, че не е наредил на секретарката си да включи в комплекта и дрешки.

— Не! На Дейвид мога да му се отплатя с труд, а вие нямате нужда от нищо.

Джейсън се намръщи, без да знае защо. Нямаше ли да постъпи по-добре, ако я оставеше да вземе парите назаем от брат му? Все пак главната цел бе двамата да се сближат. Но защо тогава Дейвид не беше дошъл предната вечер на гости?

— Идете да хвърлите един поглед на колата ми — рече той — След това се върнете и ми кажете колко ще ми струва да я почистите.

Ейми забърза с бодрия Макс на ръце към входната врата. Десет минути по-късно се върна и каза мрачно:

— Сто долара. Как може да сте такова прасе?

Джейсън само се усмихна смутено. Дали Паркър не се беше престарала с колата?

— И още сто и петдесет, за да се заема с дрехите на задната седалка. Наистина, господин Уайлдинг, нямах представа, че сте такъв мърляч.

— Аз… ъъъ… — започна той. Чувстваше се като момченце, сгълчано от майка си.

— А сега се облечете и елате да закусите. Искам да бъда пред магазина, когато отворят. В обявата се казва, че имат само осем такива комплекта. Знаете ли, бас държа, че цялата работа е свързана с развод. Сигурно затова разпродава обзавеждането, за да не може жена му да вземе парите. Някои хора нямат съвест! Чудя се дали имат и деца. Защо стоите и ме зяпате така? Вървете да се обличате! Губим време!

Премигвайки удивено от невероятната история, която Ейми току-що бе съчинила, Джейсън се върна в стаята си, взе си душ и облече омачканите си мръсни дрехи. Как се беше сетила Паркър да напълни колата с мръсни дрехи, които да се нуждаят от грижите на Ейми?

Когато се върна в кухнята, за да изяде оскъдната си закуска, Ейми го гледаше виновно като котка, която току-що е изяла каймака на млякото. Беше направила нещо, но Джейсън нямаше представа какво.

— Обадих се по телефона ви — рече невинно тя. — Надявам се, че нямате нищо против.

— Разбира се — отвърна той и сведе поглед към паницата. След това изтърси, преди да успее да се спре: — Не можахте да се стърпите и се обадихте на Дейвид?’

— О, не! Само на няколко приятелки. Но се страхувам, че два от разговорите бяха междуградски. Ще ви се изплатя… по някакъв начин.

— Имам и апартамент — каза той и двамата се разсмяха, когато Ейми изстена при мисълта какво ли е да се почисти такова жилище.

Накара го да излязат в седем и половина. Когато отвори вратата на автомобила, Джейсън застина от изумление. Господи, какво се беше случило с тази кола? Всичко вътре, до последната цепнатина, беше покрито с кал. Съмняваше се дори дали прозорците ще могат да се отворят, защото калта се беше просмукала и между стъклото и вратата. За да се почисти, автомобилът трябваше да бъде разглобен. На задната седалка имаше купчина дрехи, сякаш също потопени в кал.

Тъй като виждаше колата за втори път, Ейми беше подготвена и просна едно старо одеяло върху седалката до шофьора, след което се качи с Макс в скута си.

— Не е нужно да ми отговаряте — каза тихо тя, когато вратата се затвори, — но явно вашият приятел ви е отмъстил, като е вкарал колата с дрехите ви в някое езеро, нали?

— Нещо такова — смотолеви Джейсън, като си мислеше, че трябва да проведе сериозен разговор със секретарката си. Когато бе казал „мръсна“, беше имал предвид няколко кутии от сода и опаковки от чиле.

— Все пак е странно, че двигателят не се е задръстил с кал — каза тя, когато колата запали от първия път.

— О, не!

Джейсън зави към улицата и я погледна въпросително.

— Той е напълнил колата с кал, нали?

— Не може ли да не говорим за личния ми живот? — попита троснато Джейсън. Ставаше му неприятно при споменаването на неговия въображаем приятел.

Ейми млъкна и не след дълго той съжали, че е избухнал.

— Надявам се да имат и детски седалки за кола — каза той и я погледна, а тя му се усмихна в отговор.

— Имате ли пари в брой? Аз нямам…

— Предостатъчно — отвърна той, доволен, че моментната неловкост е изчезнала. — Каква друга работа, освен чистене, сте се опитвали да вършите?

Ейми държеше здраво Макс в скута си. Ако се случеше да ги спрат полицаи, щяха да ги глобят, защото бебето не беше вързано с колан. Джейсън изтръпваше, като си помислеше какво може да се случи с Макс при катастрофа. Без да се замисли, той посегна и стисна леко ръчичката на бебето, за което бе възнаграден със зъбата усмивка.

Ейми сякаш не забеляза това, защото бе заета да му изброява всички длъжности, за които беше кандидатствала и дори бе наемана, но бе уволнявана по една или друга причина.

— На два пъти ми се наложи да напусна, понеже шефът… Ами…

— Ви е гонел около бюрото?

— Точно така. А тук е толкова трудно да се намери работа. Как мислите, дали от мен би излязъл добър ароматотерапевт?

Но не му се наложи да й отговаря на този въпрос, тъй като пред тях се показа магазинът. Джейсън обаче остана поразен от това, което се разкри пред очите му. Под табелата „Бебешки рай“ чакаха около петнадесет жени с колички.

— О, боже! — възкликна Ейми. — Но аз се обадих само на седем приятелки! Сигурно те са се обадили на техните приятелки и… О, не, пристигат още коли и със сигурност идват в „Бебешки рай“, защото останалите магазини отварят чак в десет!

— Вие ли им се обадихте? — попита Джейсън.

— Страхувах се, че може да не видят рекламата и да изпуснат разпродажбата. Знаете ли, все пак е странно, че не са дошли повече хора. Ами останалите, които са чели сутрешния вестник? Може би знаят, че това е само търговски трик и не е истина. Може би собственикът го е правил и преди и всъщност няма никаква стока. Може би…

Но Джейсън слезе и й отвори вратата, преди да е успяла да се впусне в поредната си невероятна история.

— Хайде да минем отзад и да опитаме да се вмъкнем с няколко минути по-рано.

— Мислите ли, че това е честно?

Джейсън се обърна с гръб към нея и завъртя отегчено очи.

— Вероятно не, но го правим заради Макс, нали? — отговори той, докато вземаше бебето от ръцете й. — Освен това тук е твърде студено, пък и ще отворят чак след половин час.

Ейми му се усмихна сияйно.

— Знаете как да се оправяте с всичко, кали?

Джейсън се извърна заедно с Макс, сгушен удобно в прегръдките му, и не можа да сдържи усмивката си. Ейми го караше да се чувства така, сякаш бе висок три метра. Той почука на задната врата и се сепна, когато тя се отвори. Пред него с метла в ръка стоеше един от главните изпълнителни директори от нюйоркския офис на фирмата му, облечен в сив гащеризон.

— Ще ви се да видите ония работи по-ранко? — попита мъжът и нищо в говора му не издаваше, че е възпитаник на Харвардския търговски факултет.

Раздразнен, Джейсън успя само да кимне. Никак не обичаше, когато служителите му вършеха неща, за които не ги бе упълномощил предварително. Не се успокои дори когато Ейми го хвана за ръката и я стисна. Влязоха в търговската площ на магазина. Стана му още по-неприятно, когато зърна двама от своите вицепрезиденти. Облечени в гащеризони, те мъкнеха насам-натам бебешки мебели.

— Вие сте първите ни клиенти, затова можете да огледате всичко и да си изберете преди другите — каза нежен глас и когато се обърнаха, видяха, че зад тях стои ослепително красива жена.

Разбира се, това беше секретарката на Джейсън, само че не в обичайния си „Шанел“, а с дрехи, които сигурно бе купила от „Кмарт“. Дългата й червена коса бе прибрана във висок кок, от който стърчаха три жълти молива. Но дори и така не можеше да скрие, че е висока почти метър и осемдесет и зашеметяваща като манекенка.

Паркър гледаше слисаните Джейсън и Ейми, без да й мигне окото.

— Какво ще желаете? — попита тя. — Синьо? Розово? Зелено? Жълто? Или бихте искали да видите единствения ни дизайнерски комплект?

— Оооо! — изтръгна се от устните на Ейми и тя тръгна след Паркър като в транс.

Даже и докато вървеше, Паркър не преставаше да бръщолеви: — Всички стоки подлежат на разпродажба. Никоя от тях не е употребявана, но вече не се произвеждат. Надявам се да нямате нищо против, че са от миналата година.

— Не — отвърна Ейми с необичайно писклив глас. — Не, нямаме нищо против. Нали, господин Уайлдинг?

Но не можа да дочака отговора му, защото бяха стигнали до стаята-образец. Тук Джейсън трябваше да си признае, че секретарката му е надминала себе си. Усещаше миризмата на лепило за тапети, което означаваше, че сигурно са работили цяла нощ, но бяха сътворили нещо приказно. И тъй като разбираше от стоки, знаеше, че всичко тук е от най-доброто. Вероятно Паркър бе купила всичко в Ню Йорк и го беше докарала в Абърнати с личния му самолет.

Това бе стаичка за малко момченце с тапети на бели и сини райета и ивица от плаващи в морето лодки. Легълцето изглеждаше като нова версия на старинните кошарки, но с предпазна решетка, която можеше да се сваля. В единия ъгъл бяха натрупани всичките герои от „Мечо Пух“. Чаршафите бяха ръчно избродирани на мънички растения и животни — нещо, което Джейсън знаеше, че Макс ще гледа с удоволствие. За да се увери, той постави бебето в легълцето. Макс веднага се повдигна и започна да посяга към висящите играчки, докато не напъха в устата си главата на едно конче.

Останалите мебели в стаята бяха със същото качество. Имаше стол-люлка, масичка за преповиване, детска седалка за автомобил, високо столче за хранене, сандък за играчки, ръчно украсен в индиански стил, и купчина бели кутии в ъгъла.

— Това са допълнителни комплекти бельо и някои принадлежности — рече Паркър, след като проследи погледа на Джейсън. — Има и малко дрешки, но не бях сигурна за размера… — И веднага млъкна.

— Но това струва повече пари, отколкото имам! — проплака Ейми.

— Двеста и петдесет долара за всичко — каза бързо Паркър.

Ейми погледна жената с присвити очи.

— Откъде са тези неща? Да не би магазинът да е част от верига за пласиране на крадени стоки?

— Да, до известна степен би могло да се каже и че са крадени — побърза да се намеси Джейсън. — Ако тези стоки останат притежание на собственика на магазина, когато приключи финансовата година, той ще трябва да плати данък върху цялата им стойност. Но ако ги продаде на загуба, ще може да я впише в счетоводните си документи и ще бъде обложен въз основа на сумата, която е получил, а тя е нищожна. Прав ли съм? — попита той Паркър.

— Абсолютно — отвърна тя и отново се обърна към Ейми. — Ако тази стая не ви харесва, имаме и други.

— Не, идеална е! — рече Ейми и преди да е успяла да каже и дума повече, Джейсън се намеси: — Взимаме я. Погрижете се да я доставите днес.

После хвърли поглед към двамата си вицепрезиденти, които се бяха облегнали на метлите и наблюдаваха сцената с ехидни усмивчици. Още на другия ден всички във фирмата му щяха да знаят за това. — И мисля, че трябва ща пратите хора да залепят тапетите.

Ейми проплака тихичко, защото беше сигурна, че сега вече жената ще откаже да им продаде обзавеждането.

— Разбира се, господине — рече Паркър без дори следа от усмивка и се обърна към леглото.

Макс лежеше по гръб в него и се мъчеше да свали с ритници решетките. Вдигаше такъв шум, че целият магазин ехтеше.

— Какво хубаво дете! — каза тя и протегна ръце към него, сякаш искаше да го вземе.

Но той нададе такъв вой, че леглото се разтресе. Ейми веднага се озова до жената и протегна ръце към сина си.

— Извинете — смотолеви тя. — Не е свикнал с чужди хора.

Още неизрекла това, бебето скочи в прегръдките на Джейсън. Не беше нужно той да поглежда към двамата си вицепрезиденти, за да знае, че за тях Макс вече е негов син. Как иначе можеше да обясни, че той не е „чужд човек“ за детето?

— Аз ще платя, а вие поразгледайте наоколо — рече Джейсън и последва Паркър към близкия ъгъл. — Престарала си се с тези моливи — каза троснато той, когато се отдалечиха достатъчно, за да не може Ейми да ги чуе.

— Да, господине — отвърна тя и махна моливите от росата си.

— Какво правят тук онези двамата?

— Наложи се да купим магазина от ваше име, за да изпълним нарежданията ви. Сметнах, че не е в правомощията ми да преговарям, когато става дума за толкова много пари.

— Че колко би могло да струва едно такова магазинче?

— Собственикът каза да ви предадем, че името му е Хари Грийн и вие ще разберете.

Джейсън подбели очи. В гимназията беше свалил приятелката на Хари в деня преди училищния бал.

— Успяхте ли да го купите за по-малко от шестцифрено число?

— Да, но почти го достигнахме. Как ще наредите да постъпим с хората, които чакат отвън? Рекламата излезе само във вашия вестник, но неизвестно как…

— Те са приятелки на Ейми. — Джейсън надзърна над главата на Макс, който се опитваше да сграбчи телефона на тезгяха, и видя как Ейми прокарва влюбено ръка по мебелите. — Нека за останалите да бъде същото. Продайте цялата стока на загуба. Погрижете се всичко да се продава на такава цена, че да могат да си я позволят. Разделете комплектите така, че всяка жена да си вземе по нещо, от което има нужда.

Паркър го гледаше със зяпнала уста.

— А онези двамата да залепят тапетите и веднага да се изпаряват за Ню Йорк!

— Да, господине — отговори тихо Паркър, като го гледаше така, сякаш го виждаше за пръв път.

Джейсън откопчи ръцете на Макс от балдахина на една бебешка люлка.

— И, Паркър, прибави и малко играчки към нашата доставка. Не — поправи се той. — Недей. Аз сам ще ги купя.

— Да, господине — каза тихо Паркър.

— Чарлз пристигна ли вече?

— Пътувахме заедно. Отседна в дома на баща ви заедно с нас.

По изражението й личеше, че всеки момент може да припадне от изумление.

— А сега си затвори устата и иди да пуснеш другите клиенти — рече той, откопчи отново ръцете на Макс от балдахина и се върна при Ейми.

СЕДМА ГЛАВА

Джейсън усещаше чувство, което отдавна не бе изпитвал — ревност.

— Не е ли прекрасно? — каза Ейми задъхано. За последен път бе чувал жена да говори така, когато беше в гимназията. — Не е ли това най-хубавата стая, която някога сте виждали? Не съм си и помисляла, че мога да обичам данъчните, но след като станаха причина Макс да се сдобие с всички тези хубави неща, бих могла и да ги обикна. Как смятате, господин Уайлдинг? Не мислихте ли, че стаята е хубава?

— Да — отвърна неохотно Джейсън. Не преставаше да си повтаря, че е по-хубаво да дарява анонимно, отколкото да се перчи с това. Поне така беше чувал. Само че му се искаше Ейми да го погледне с блеснали от благодарност очи. Той си пое дълбоко дъх.

— Хубава е. Изглежда страхотно. Мислите ли, че дрешките ще му станат?

— Ако не сега, то другата седмица — засмя се Ейми. — Виждате ли, нали ви казах, че Господ ще ни осигури всичко?

Джейсън си помисли колко много му е струвало това нищо и никакво детско обзавеждане, след като му се бе наложило да купи целия магазин, и се приготви да каже нещо цинично, но в този момент на вратата се почука настоятелно.

Ейми пребледня.

— Станала е грешка и са дошли да си искат обратно обзавеждането!

Лошото настроение на Джейсън се стопи и той превърна е една ръка слабичките й рамене, за да я успокои.

— Уверявам ви, че всичко тук е ваше. Може би това е Дядо Коледа, който е подранил.

И понеже тя продължаваше да се колебае, Джейсън вдигна от легълцето Макс, който се опитваше да изяде краката на една плюшена жаба, и тръгна пръв към входната врата. Когато я отвори, отвън го посрещна огромно вечнозелено дърво.

— Хо-хо-хо! — долетя гласът на Дейвид, който се напъха с мъка в къщата. — Весела Коледа! Джейс, приятелю, искаш ли да внесеш кутиите отвън?

— Дейвид! — изписка радостно Ейми. — Нямаше нужда!

Джейсън излезе навън на студа с Макс, седнал на ръката му.

— О, Дейвид, нямаше нужда! — промърмори той с фалцетен глас. — Платих една камара пари за купчина мебели, а тя е благодарна за това на данъчните. Но ето че Дейвид изниква с елха за двадесет долара и вече се чува: „О, Дейвид!“ Жени!

Макс се засмя, одраска го по едната буза, която се опитваше да потупа, и захапа другата в нещо като целувка.

— Защо не правиш същото на божествения доктор Дейвид? — попита Джейсън, усмихна се на бебето, вдигна един голям червен кашон и го внесе вътре.

— Не, не можеш да направиш такова нещо! — казваше в този момент Ейми, но гледаше Дейвид с обожание.

— На нас с татко не ни трябва елха. Ние сме просто двама стари ергени и не искаме всичко вкъщи да стане в иглички. Така че когато един пациент ми я подари, се сетих, че горе на тавана имаме играчки за елха и си помислих, че Макс сигурно ще хареса лампичките. Ти как смяташ?

— О, да, сигурна съм, че ще ги хареса, но не зная дали…

Дейвид я прекъсна, като тръгна към Джейсън и протегна ръце към Макс.

— Ела тук, Макс, ела да те гушна!

За най-голямо удоволствие на Джейсън, Макс нададе вой, от който по пода под елхата се посипаха иглички.

— Май не те харесва особено — рече злорадо Джейсън. — Хайде, малкият, да отидем да изпробваме новите ти дрешки.

— Нови дрешки ли? — попита Дейвид и се намръщи. — За какво става дума?

— О, Дейвид, направо няма да повярваш какво се случи! Тази сутрин отидохме в един магазин, където човекът разпродаваше всичко много евтино, за да не плаща данъци върху стоките, и господин Уайлдинг ги накара да дойдат да сложат тапетите и да наредят мебелите и… и… О, просто трябва да го видиш, за да повярваш!

Дейвид изгледа Джейсън и тръгна след Ейми. Прекосиха старата къща, цялата в олющена боя и петна от влага по тапетите. Накрая Ейми отвори една врата и пред очите му се разкри ослепителна детска стая. Не му беше нужно да е познавач, за да види от какво качество е всичко вътре. Бельото, мебелите, красивите щамповайки тапети по стените и изрисуваното гардеробче, в което имаше няколко прекрасни детски дрешки, бяха от най-доброто, което можеше да се купи с пари.

— Разбирам — рече Дейвид. — И колко плати за всичко това?

— Двеста и петдесет долара, като в тях е включен и данък оборот — каза гордо Ейми.

Дейвид повдигна едното ъгълче на ръчно избродираното чаршафче, с което беше застлано креватчето. Ако не грешеше, беше виждал такива в един каталог и струпваха по триста долара всяко.

— Страхотно — каза той. — В сравнение с това моята елха и старите ми играчки изглеждат нищожни.

— Глупости! — отвърна Ейми и го хвана за ръката. — Твоят подарък е от сърце, а това тук е просто заради данъчните.

Дейвид се усмихна победоносно на брат си и поведе Ейми обратно към дневната.

— Освен това донесох и нещо за хапване — рече щастливо той. — Един благодарен пациент ми подари безплатна вечеря за двама в един ресторант в Карлтън, но аз убедих главния готвач да я превърне във вечеря за вкъщи за трима. Надявам се да не е изстинала — каза той и погледна брат си. — Кутиите с яденето са на предната седалка на колата. О, надявам се да нямаш нищо против, но записах Макс като доброволец за изпитване на една марка бебешки храни.

След това започна да вади от джобовете си бурканчета детски храни с ръчно изписани етикети и Джейсън разпозна спретнатия почерк на секретарката си.

— Агнешки врат със сушени череши и сос със зелен пипер — прочете Ейми. — И кюфтенца от сьомга със сос от кориандър. Звучи прекалено луксозно за едно бебе, а и не съм сигурна, че е добре да му се дава зелен пипер.

— Мисля, че фирмата се опитва да установи контакт с крайния потребител. Все още е в съвсем начален етап, но ако не желаеш Макс да е едно от опитните бебета, ще занеса тези неща на Марта Дженкинс.

— Не — отвърна Ейми и взе бурканчетата от ръцете му. — Сигурна съм, че Макс ще ги хареса. — По тона й обаче личеше, че изобщо не е убедена. — Кой е производителят?

— „Чарлз и ко“ — отговори Дейвид и смигна на Джейсън, който все още стоеше до вратата, държеше Макс на ръце и се мръщеше. — Хайде, старче, недей да стоиш така; дай да внесем всичко, да вечеряме и след това да украсим елхата.

Джейсън подаде бебето на Ейми и излезе навън след брат си.

— Какво ти става, за бога? — сопна му се Дейвид, когато се отдалечиха от входната врата.

— Нищо — отвърна му Джейсън със същия тон.

— Не ти харесва тук, така ли? Не ти понасят шумът и порутената стара къща, а Ейми ти се струва досадна в сравнение с жените, с които си свикнал. Не ходеше ли преди с една дама, която имаше докторска степен по антропология? Май че се опитваше да спасява тигрите или нещо подобно.

— Рибите. Спасяваше китовете и миришеше на водорасли. Нищо ми няма. Значи Чарлз е приготвил вечерята и бебешките храни?

— Това ли те притеснява? Че се възползвам от нещо, което ти си платил? Виж, ако искаш, можем да й кажем истината още сега. Ще й кажем, че си мултимилионер или може би вече милиардер? — и че можеш да купуваш пълни с мебели бебешки стаи само с джобните си пари. Това ли искаш?

— Не — отвърна бавно Джейсън, докато Дейвид вземаше кутиите с играчки за коледната елха. Беше виждал тези кутии през цялото си детство и знаеше какво има във всяка от тях.

Изведнъж Дейвид спря и погледна втренчено брат си.

— Да не си започнал да си падаш по нея? Искам да кажа, нали няма да се състезаваме с теб за една жена?

— Не ставай смешен! Ейми изобщо не е мой тип. А и няма никаква идея за бъдещето си. Не знам как смята да издържа детето с този нищожен доход. Няма работа, нито изгледи да си намери такава. Не умее да прави нищо друго, освен да чисти. Но въпреки че се намира в такова положение, е по-горда от всеки, когото съм срещал досега. Ако й кажеш кой съм, ще ме изрита и със сигурност ще изхвърли след мен всички мебели на уликата. Целия следобед търка колата, която ми купи Паркър, за да ми изплати онези двеста и петдесет долара. Само да знаеш…

Вече вървяха към къщата, а Джейсън продължаваше да говори.

— Какво да знаех? — попита тихо Дейвид.

— Жените, с които излизам, ми искат по петстотин долара само за да дадат бакшиш на жената в тоалетната. А онази с китовете… тя пък излизаше с мен само когато правех дарения за организацията й.

— И какъв ти е проблемът тогава? — попита Дейвид.

— Защо си се вкиснал толкова?

— Защото малкото ми братле ме прекара да стоя в този затънтен град, да ходя по бебешки магазини и да мъкна стари играчки за елха. Отвори вратата, ако обичаш! Не, на другата страна! Трябва първо да дръпнеш към теб и едва тогава да завъртиш бравата. Твоят ли телефон звъни или моят?

— Моят — отговори Дейвид, когато влязоха в къщата. — Да? — каза той в слушалката. — Да, да, ясно. Идвам веднага. — После затвори и погледна със съжаление Ейми, Джейсън и бебето. — Няма да мога да остана. Спешен случай.

— Ужасно съжалявам! — рече Ейми. — Толкова работа свърши, а сега не можеш да останеш.

— Да, много жалко — каза Джейсън и отвори вратата пред брат си. — Но когато те зове дългът, трябва да се отзовеш.

Дейвид се намръщи и тръгна към вратата.

— Можем да украсим елхата утре. Наистина бих искал да видя как ще реагира Макс, когато види за пръв път лампичките.

— Ще направим видеозапис — каза бързо Джейсън. — А сега мисля, че е по-добре да вървиш, докато не е умрял някой.

— Да, така е — отвърна Дейвид и за последен път хвърли към Ейми поглед, пълен със съжаление. — Ще се видим… — Но не успя да довърши, защото Джейсън му затвори вратата под носа.

— Не бяхте особено мил с него — рече Ейми, като направи всичко възможно да го погледне намръщено, но на устните й играеше усмивчица.

— Бях ужасен — съгласи се Джейсън, — но ето че сега за двама ни остава повече храна. А и съм много по-добър от него в украсяването на елхи.

— Така ли? Има още много боб да ядете, докато ме стигнете. Аз съм украсявала елхи, които са разплаквали самия Дядо Коледа.

— Аз пък веднъж украсих елхата толкова красиво, че Дядо Коледа не пожела да си тръгне и се наложи да го изтикам навън на снега. Накрая, тъй като продължи да упорства, трябваше да отида с шейната му и да раздам подаръците.

Ейми се засмя:

— Печелите. Да видим какво има в тези кутии.

— Тц! Първо ще ядем. Искам да видя какво мисли Макс за бебешките храни. Тази камина работи ли?

— По-добре от фурната — отговори Ейми.

— Повтарям: тази фурна работи ли?

Ейми се изкикоти.

— Ако капакът на комина се отвори много широко и огънят се напали съвсем близо до задната стена, всичко ще бъде наред. Но иначе много пуши.

— Имате опит с нея, нали?

— Да кажем само, че имах във фризера малко свински пържоли и първия път, когато се опитах да запаля огън в нея, те се превърнаха в резени пушен бут.

Джейсън се засмя на свой ред и Макс също прихна, като се удряше с юмручета по краката и едва не събори майка си.

— Смешно ти се струва, така ли? — рече Джейсън, като все още се кикотеше, взе момчето на ръце и го подхвърли нависоко. Макс се разписка от удоволствие и накрая се разхълца. Но Джейсън започна да го гъделичка и той продължи да пищи. Когато най-сетне спря и притисна изпотеното бебе до себе си, видя, че Ейми го гледа, както не го бе гледала никоя друга жена в живота му.

— Вие сте добър човек, господин Уайлдинг. Много добър.

— Искате ли да ме наричате Джейсън? — попита той.

— Не — отговори тя и се обърна на другата страна. — Аз ще стопля вечерята, а вие запалете пушалнята.

Неизвестно защо, отказът й да го нарича по малко име му достави удоволствие. Той остави Макс на пода и се зае с огъня. Отне му доста време, защото на всеки три минути се налагаше да спасява бебето от някоя застрашаваща живота му опасност. Но най-сетне огънят беше запален, без да задими много, Макс се беше заиграл с часовника му „Брайтлинг“ (вече никога нямаше да бъде същият), а Ейми влезе в стаята с огромна табла с храна. Имаше и бутилка вино с две чаши. Джейсън вдигна едната, като наблюдаваше цветовете на течността в оловния кристал. „Уотърфорд“.

— Дейвид знае как да живее, нали?

— Чувствам се виновна, че ям всичко това без него — рече Ейми. — Все пак той е спечелил тази вечеря с лекарските си умения.

— Винаги можем да я завием, да я сложим в хладилника и да я изядем утре.

Ейми сведе поглед към прекрасните ястия на таблата. Имаше салата от пресни марули и зеленчуци, агнешко печено, картофи…

Тя отново вдигна поглед към Джейсън.

— Нямам найлонови пликчета.

— Значи е решено. Просто ще се наложи да го изядем сами.

— Предполагам, да — отвърна сериозно Ейми; след това и двамата избухнаха в смях и се заловиха с храната.

Макс седеше в скута на Джейсън с огромен лигавник на гърдите и изяждаше всичко, което му подаваха в устата. Макар Ейми да смяташе, че синът й не обича твърда храна, той излапа цяло бурканче агнешко със зелен пипер, а след това продължи с намачканите картофи с чесън в чинията на Джейсън.

— Но аз смятах, че бебетата обичат безвкусна храна! — каза удивено Ейми.

— Никой не обича безвкусна храна — промърмори под нос Джейсън.

Половин час по-късно Ейми накърми Макс и той заспа с ангелска усмивка на личицто.

— Как мислите, заради храната ли има такъв вид или заради новата стая? — попита Ейми и погледна с обожание сина си, който спеше в новото си креватче.

— Мисля, че е щастлив, защото има такава любяща майка — отвърна Джейсън и се усмихна, когато видя поруменялото й лице.

— Господин Уайлдинг, ако не ви познавах, щях да си помисля, че флиртувате с мен.

— Предполагам, че и по-странни неща са се случвали — отговори Джейсън, но видя, че Ейми го гледа объркано, и каза: — Хайде, жено, имаме да украсяваме елха.

Никога досега украсяването на елхата не му бе доставяло такова удоволствие. Като деца двамата с Дейвид считаха това занимание за върховна досада. Без жена в дома им от кухнята не се разнасяше аромат на курабийки, нямаше музика. С тях бе само баща им, както винаги кисел, задето му се налага да слага елхата. Ако не го направеше, после сестра му щеше да му мърмори цяла година, че тя трябвало да отглежда момчетата, а не мързеливият й брат.

Сега, докато окачваше гирляндите от лампички, които Ейми беше разплела, Джейсън неусетно започна да й разказва за детството си. Не си направи труда да й обясни защо са живели заедно с Дейвид, след като са само братовчеди, а и тя не го попита. В замяна тя му разправи за своето детство. Каза му, че била единственото дете на самотна майка и когато питала кой е баща й, получавала отговор, че не е нейна работа.

Разказите и на двамата бяха доста тъжни и от тях определено лъхаше самота, но когато ги споделиха един с друг, им се сториха забавни и Ейми предложи да се състезават чий родител е бил по-кисел. Установи се, че майката на Ейми била голяма чистница и мразела Коледа заради безпорядъка, който настъпвал покрай този празник, а бащата на Джейсън просто не обичал да си променя установения ред.

Започнаха да си фантазират какъв ли е щял да бъде бракът между родителите им, като се имаше предвид навикът на Джейсъновия баща да тръска пепелта от пурата си на пода, докато играе покер, и как прахосмукачката била като сраснала с дясната ръка на Еймината майка.

Продължиха с предположения какви ли деца биха се получили от един брак между родителите им и решиха, че всъщност те самите са идеални примери за това. Джейсън бе толкова сериозен, че когато се усмихваше, лицето му едва не се напукваше, а Ейми живееше в дом, който би накарал майка й да получи разрив на сърцето.

— Хубава е — каза накрая Ейми и отстъпи назад, за да огледа недовършената елха.

— Иска ми се да бях донесъл фотоапарат — рече Джейсън. — Елха като тази би трябвало да бъде увековечена.

— Нямам фотоапарат, но мога… — Тя млъкна и му се усмихна широко. — Вие сложете гирляндите, а аз ще ви направя една изненада. Не, не се обръщайте, гледайте натам!

Чу я как отива бързешком в спалнята, след това се връща и сяда на старото грозно кресло със слънчогледите. Ужасно му се искаше да се обърне и да види какво прави, но се сдържа. Едва когато закачи и последния гирлянд, тя му позволи да се обърне.

Беше протегнала към него лист машинописна хартия, а в скута й имаше молив и папка. Той взе листа и го погледна. На него имаше великолепна рисунка, която го изобразяваше как окачва гирлянд от лампички на фона на елхата. Беше се получило нещо своеобразно и забавно, но същевременно и трогателно, тъй като беше успяла да улови и любовта, която той влагаше в украсяването.

Джейсън приседна на канапето с рисунката в ръка.

— Хей, ама това е хубаво!

Ейми се засмя:

— Звучи ми така, сякаш сте изненадан.

— Изненадан съм. Нали казахте, че не притежавате никакви таланти? — попита той съвсем сериозно.

— Нито един продаваем. Кой би искал да наеме някой да му рисува смешни картинки?

Джейсън не отговори нищо.

— Ако имате още такива рисунки, идете да ги вземете и ми ги донесете.

— Тъй вярно! — отвърна Ейми, изправи се и козирува. Опита се да прозвучи нехайно, но хукна презглава да изпълни искането му и само след секунди му подаде здраво натъпкан протрит кафяв плик, завързан с шнур.

Докато разглеждаше рисунките, Джейсън усети, че Ейми е притаила дъх и разбра, без да я пита, че не ги е показвала на никой друг. Макар да си даваше вид на смела, сигурно бе преживяла големи трудности с Били Томпкинс.

— Много са добри — каза той, като вдигаше една след друга рисунките.

Изобразяваха предимно Макс — от раждането му досега. Бяха доста ясни и показваха всичко, с което можеше да се занимава едно бебе. На една от тях Макс, ококорен учудено към един балон, протягаше нетърпеливо ръчички към него.

— Харесват ми — каза той и внимателно ги прибра обратно в плика.

Бизнесменът в него искаше да заговори за публикации и авторски права, но се спря. Струваше му се, че точно сега трябва само да я похвали.

— Много ми харесват и ви благодаря, че ми ги показахте.

Ейми се засмя до ушите.

— Вие сте единственият, който някога ги е виждал. Освен майка ми, но тя ми каза да престана да си губя времето.

— И какво искаше да правите?

— Да стана адвокатка.

Отначало Джейсън взе това за шега, но после видя как очите й проблясват.

— Направо си ви представям как защитавате някой престъпник. „Моля ви, Ваше благородие, той обещава, че повече няма да прави така! Дава ви дума, заклева се. Няма да убива повече, освен двадесет и двете възрастни дами, които вече е заклал. Моооля ви!“

Толкова добре имитираше тона на гласа й, че тя взе една възглавничка и го замери с нея. Джейсън се наведе внимателно, сякаш летящият предмет можеше да го нарани.

— Ужасен сте — каза Ейми, като се смееше. — От мен би станал чудесен адвокат. Аз съм интелигентна, ако искате да знаете.

— Да, много, но имате предпочитания към пропадналите хора.

— Ако не ги обичах, сега нямаше да имате къде да прекарате Коледа — отвърна Ейми.

— Вярно е — ухили се Джейсън. — И съм ви благодарен за това.

После сведе поглед към очите й и усети желание, превръщащо се в жизнена необходимост, да я целуне.

— Мисля, че е по-добре да си лягам — рече тихо Ейми, стана и се отправи към банята. — Макс обикновено става рано, а и утре имам много работа. — Когато стигна до средата на стаята, тя се обърна към него: — Не исках да прозвучи, сякаш съм ви направила услуга, задето ви позволявам да живеете тук. Истината е, че направихте тази Коледа чудесна за мен и Макс. И на двамата ни е много приятна вашата компания.

Джейсън успя да й благодари само с кимване. Не си спомняше някой досега да му е казвал, че му е приятна единствено неговата компания.

— Лека нощ — каза той.

След това седя дълго пред загасващия огън, замислен за това къде се намира и какво прави.

ОСМА ГЛАВА

Джейсън се събуди от някаква миризма. Беше му позната, но не можеше да я определи с точност. Идваше някъде от далечното минало и си я спомняше съвсем смътно. Той стана, навлече омачканите панталони на костюма си и тръгна към светлината, откъдето идваше миризмата. В кухнята откри Ейми, Макс, седнал на високото си столче, целия омазан с каша, и пълна с мокри дрехи стая. Ризи, панталони и бельо висяха от въженцата между лампата, бравите и пукнатината в гипса над печката. Ейми стоеше сред тях, наведена над дъската за гладене, и държеше в ръцете си ютия, която трябваше отдавна да е в музея.

— Колко е часът? — попита сънливо Джейсън.

— Около пет, мисля — отговори Ейми. — Защо?

— От колко време сте будни?

Тя обърна ризата, която гладеше, така че да просне върху дъската измачкания ръкав.

— Почти не сме мигвали. Малкият безобразник обича да обърква дните и нощите.

Джейсън се прозина, потърка очи, седна на масата до високото столче на Макс и му подаде сушена праскова. Огледа безмълвно мокрите дрехи, които висяха навсякъде из кухнята. Много отдавна, още когато бяха деца, баща им простираше в стаята мокрите дрехи, но тази миризма не можеше да се забрави лесно.

— Какво е станало със сушилнята?

— Счупи се преди година и все нямам пари да я занеса на поправка. Но пък пералнята ми работи великолепно.

Джейсън стана, сложи ръце на кръста си и се протегна, а след това отиде зад Ейми и изключи ютията.

— Трябва да ги изгладя. Трябва да са…

— Идете да си легнете — каза тихо Джейсън. — Не, нито дума повече! Идете да си легнете. Поспете.

— Но Макс… И дрехите, и…

— Вървете! — заповяда тихо Джейсън и за момент му се стори, че Ейми ще се разплаче от благодарност.

Той посочи усмихнато с глава към спалнята. Ейми влезе в нея с облекчение и затвори вратата.

— А сега, старче — рече Джейсън, — да видим дали си спомняме как се правеше това.

След това включи отново ютията и я вдигна.

В осем клетъчният телефон на Джейсън иззвъня и той го притисна до ухото си с рамо, докато довършваше гладенето на една риза.

— Събудих ли те? — попита Дейвид брат си.

— Разбира се — отвърна Джейсън. — Знаеш колко съм мързелив. Не! Макс, остави това! Какво искаш, братле?

— Искам малко време насаме с Ейми. Спомняш ли си? За това беше всичко. Искам довечера и утре вечер да я изведа. Дори намерих билети за бала „Белрингърс“.

Джейсън знаеше, че този бал е единственото светско събитие в цялата западна част на Кентъки, на което си заслужава да се отиде, и че е почти невъзможно да се намерят билети за него.

— И кого ти се наложи да убиеш, за да вземеш билетите?

— Не съм убивал. Спасих живота на председателя на някакъв комитет. Както и да е, той ми даде билетите. Бъдни вечер. Тогава ще й задам големия въпрос. Джейсън? Джейсън?! Там ли си?

— Извинявай — отговори Джейсън, когато се върна на телефона. — Макс беше хванал кабела на една лампа и тъкмо се канеше да го захапе. Какво казваше?

— Казах, че утре ще помоля Ейми да се омъжи за мен. Джейсън? Там ли си? Какво прави Макс сега?

— Нищо не прави! — каза троснато Джейсън. — Той е страхотно хлапе и не прави нищо лошо!

Дейвид помълча малко.

— Не съм искал да намеквам, че прави нещо „лошо“. Просто децата на неговата възраст се навират къде ли не. Това е нормален и естествен процес от израстването и ще…

— Няма нужда да ми говориш с този лекарски тон — изръмжа Джейсън.

— Боже, в какво лошо настроение си тази сутрин! Както и да е, къде е Ейми?

— Не че е твоя работа, но е в леглото си и спи, а аз се грижа за Макс и гладя — добави той, като знаеше, че Дейвид сигурно ще припадне при тази новина.

— Какво правиш?

— Гладя. Паркър е изцапала с кал дрехите, които ми е изпратила, така че Ейми ги изпра, а аз сега ги гладя. Да не би да виждаш нещо нередно в това?

— Не — отвърна тихо Дейвид. — Нямах представа, че умееш да гладиш, това е всичко.

— А кой, мислиш, ти гладеше дрехите, когато беше малък? — озъби му се Джейсън. — Татко ли? Ха! Той трябваше да печели пари, за да се храним, така че ми се налагаше да… Няма значение. Какво искаше да ми кажеш? Чакай, трябва да взема Макс.

— Джейсън, скъпи ми братко — рече Дейвид минута по-късно. — Мисля, че е по-добре да поговоря с Ейми. Искам да излезе с мен довечера и утре вечер и смятам, че трябва да я попитам лично.

— Тя е заета.

— Да не би да става нещо, за което трябва да знам? — попита Дейвид. — Да не би вие двамата с Ейми…

— Не! — побърза да отрече Джейсън. — Последното нещо, което ми трябва в живота, е една смахната, хвърчаща из облаците жена. Мъжът, който я вземе, ще трябва да се занимава само с нея. Истинско чудо е, че умее да си връзва обувките. Не може да издържа дори себе си, камо ли едно дете и…

— Добре, добре, схващам картинката. Е, какво мислиш?

— За кое?

Дейвид въздъхна тежко.

— Имаш ли нещо против да изведа Ейми довечера и утре вечер? Ще можеш ли да гледаш хлапето?

— Мога да гледам Макс цяла вечност — рече малко ядосано Джейсън. — Разбира се, че можеш да изведеш Ейми. Сигурен съм, че ще й е много приятно да поизлезе.

— Мисля, че трябва да я попитам сам.

— Нямам намерение да я събуждам само за да говори по телефона. В колко часа трябва да е готова?

— В седем.

— Добре. А сега ми дай Паркър.

— Тя е… ъъъ… още не е станала.

Слисан, Джейсън забрави ютията върху гърба на ризата и я изгори.

— Ах, пущината! — възкликна той и вдигна ютията. — Събуди я! — нареди на брат си и се изненада, когато Паркър се обади почти незабавно.

След секунда, когато успя да се окопити от изненадата, Джейсън й заповяда да намери още два билета за бала „Белрингърс“.

— Знаете, че това е почти невъзможно — отвърна тя и Джейсън отново загуби дар слово. Какво ставаше със секретарката му? Никога досега не се бе спирала пред невъзможното.

— Намери! — рече раздразнено той.

Изобщо какво ставаше с целия свят? Първо, двама от вицепрезидентите му се намесваха в личния му живот без негово позволение, а сега Паркър казваше, че ще й е трудно да изпълни желанието му. Ако му трябваше човек, който да не може да направи и невъзможното, нямаше да й плаща тази безбожно висока заплата.

— Изпрати ми един костюм от апартамента ми в Ню Йорк — продължи той, — а на Ейми ще й е нужно нещо подходящо за бала. Кой беше онзи магазин на Пета?

— „Диор“ — долетя незабавно отговорът на Паркър.

— Точно така. „Диор“.

— Кого да повикам да ви придружава? — попита тя.

— Да ме… О, да, някой, който да ме придружава — рече той и осъзна, че дори не е и помислил за това. Но всъщност не се беше замислил за нищо, иначе щеше да се запита защо ще ходи на бала, когато от него се очаква да си стои вкъщи и да гледа бебето. А когато и двамата излезеха, кой щеше да се грижи за Макс?

— Смятам, че има доста жени, които ще се отзоват моментално на поканата ви — казваше Паркър с експедитивния си, делови маниер.

Джейсън се замисли за многото жени, които винаги му бяха подръка. Веднага обаче осъзна колко гадно биха се държали те с Ейми… и колко ще любопитстват.

— Намери си рокля, Паркър. Ти ще ми бъдеш дама на бала.

Паркър на свой ред се сащиса и Джейсън почти се усмихна, когато усети колебанието в гласа й.

— Да, господине — каза най-сетне тя.

— А, и изпрати тук фризьор за Ейми. Измисли някаква история, така че да не разбере, че това е подарък от мен.

— Да, господине — отвърна тихо Паркър. — Нещо друго?

Джейсън погледна Макс, който дъвчеше доволно опашката на едно жълто пате на колелца. По вида му можеше да се съди, че вероятно и баща му го е дъвкал преди тридесет години и Джейсън се запита дали боята е безоловна.

— У баща ми всичко ли е наред?

— Моля? — попита Паркър.

— Попитах дали ти и Чарлз се чувствате удобно в дома на баща ми.

— О, да — отвърна колебливо тя. — Съжалявам, господине, обикновено не задавате лични въпроси, но да, добре сме. Вече сме добре.

— Какво искащ да кажеш с това „вече“?

— Наложи се Чарлз да направи някои подобрения, но вече всичко е наред. Той би трябвало скоро да пристигне при вас. А баща ви ми напомня да ви предам, че вие, госпожа Томпкинс и бебето сте канени на коледна вечеря. В три следобед удобно ли ще е?

Без да обръща внимание на повечето от думите й, Джейсън мина направо към същността:

— Какви подобрения?

— Кухнята имаше нужда от… разширяване.

— Паркър! — изръмжа предупредително той.

— Чарлз събори задната стена на бащината ви къща и прибави кухня, достатъчно голяма, за да обслужва малък ресторант. Трябваше да платим на хората тройно, за да работят денонощно и да я довършат бързо. След това Чарлз купи достатъчно оборудване, за да я обзаведе, и… ами баща ви се храни доста разкошно всяка вечер и…

— Не искам да слушам повече! Ще дойдем в три на Коледа и не забравяй дрехите!

— Разбира се, господине — каза Паркър, докато той затваряше.

Десет минути по-късно Ейми влезе в кухнята с вид на най-благодарната жена в света… но това беше, докато не видя, че дрехите са изгладени.

— Как ще ви се изплатя сега? — проплака тя и седна на един разнебитен кухненски стол. Макс седеше щастливо на новото си високо столче.

— Обещавам днес да изцапам всичко, за да може утре да имате още работа — усмихна се Джейсън, очевидно без да се тревожи. — А сега имате ли нещо против да погледате Макс, докато си взема един душ? Нося тази риза от няколко дни и ми се иска най-сетне да я сваля от себе си.

— Да, разбира се — промърмори Ейми и взе Макс на ръце. Още с влизането й бе започнал да хленчи и да прави опити да слезе от столчето.

Джейсън се позабави на вратата. „Нищо лошо не може да им се случи за петнадесет минути, нали?“, запита се той, след това погледна още веднъж Ейми и бебето и излезе от стаята.

ДЕВЕТА ГЛАВА

— Господин Уайлдинг! — рече въодушевено Ейми половин час по-късно, когато Джейсън се върна в стаята. — Елате да се запознаете с Чарлз!

Още щом видя неукротимия си главен готвач, Джейсън разбра, че го чакат неприятности. Висок малко над метър и шестдесет, Чарлз беше красив като филмова звезда и истински тайфун по отношение на жените, флиртуваше без задръжки и Джейсън бе сигурен, че неведнъж някоя от вечерните му гостенки се е поддавала на чара му. Но той никога не задаваше въпроси; предполагаше, че е по-добре да не знае някои подробности от личния живот на готвача си. Все пак Чарлз пътуваше навсякъде с него и му приготвяше най-вкусните ястия, които човек можеше да си представи. В замяна Джейсън си затваряше очите за някои негови чудатости.

Но сега, когато видя Чарлз да седи до Ейми и да я държи за ръката, му се прииска да му каже да се маха и никога повече да не му се мярка пред очите.

— Той е виновникът за чудесната храна, която Макс толкова хареса. Изглежда, Дейвид ме е поизлъгал. Всъщност не някоя компания се опитва да разработи серия от бебешки храни, а Чарлз се опитва да влезе в бизнеса. И живее точно тук, в Абърнати. Не е ли удивително?

— Да, наистина — отвърна Джейсън, докато изваждаше от устата на Макс един електрически шнур.

— И аз го насърчавам да си направи фирма. Не мислите ли, че е нужно?

Чарлз вдигна към шефа си сияещи очи. Очевидно маскарадът страшно му харесваше.

— Разбрах, че имал кухня, която може да обслужва цяла компания за снабдяване с храна — рече Джейсън и изгледа сърдито готвача си. Само човек с майсторството на Чарлз можеше да прави безнаказано подобни неща.

— О, да! — отвърна Чарлз с онзи тон, който използваше за жените. В кухнята използваше друг, заповеднически, който не търпеше мъркаше пред Ейми. — Имам най-божествената кухня! Медни съдове от Франция и печка, голяма колкото първия ми апартамент. Трябва някой път да дойдете да я видите.

— Страшно бих искала! — рече въодушевено Ейми. — Може да ми дадете и няколко урока по готварство.

— Ще ви дам всичко, което поискате — рече прелъстително Чарлз и вдигна ръката й, за да я целуне по дланта.

Но точно преди устните му да докоснат кожата й, Джейсън случайно събори високия стол на Макс и трясъкът накара Ейми да подскочи. Макс се изплаши от шума, разписка се и Ейми го вдигна от пода.

След като успя да го успокои, тя се обърна към Джейсън:

— Е, какво мислите за идеята Чарлз да си регистрира фирма? Казах му, че сте специалист по тези въпроси.

Само че Джейсън продължи да стои прав, без да каже нищо, и тя погледна нервно Чарлз.

— Е, аз мисля, че това е добра идея. Вчера Макс излапа от вашите храни повече, отколкото е изял през краткия си живот. Ако желаете да продължите с тестовете, мога да намеря още жени за доброволци. И всичките ще ви напишем препоръки.

Джейсън едва не прихна. Чарлз и бебешки храни! Идеята бе направо смехотворна. Чарлз бе такъв сноб, че имаше претенции какво носят хората, когато ядат неговите ястия.

— Тази жена си надроби бисквити в супата ми — бе казал той веднъж и отказа повече да готви за нея с аргумента, че не си заслужавала времето и усилията. По-късно Джейсън откри, че е бил прав: жената бе просто една извънредно алчна златотърсачка.

Но сега усещаше, че Чарлз се е замислил върху идеята на Ейми за собствена фирма. Което означаваше, че Джейсън щеше да загуби готвача си!

— Не знаете колко е трудно да се готви за бебе — казваше в този момент Ейми. — Когато приготвя едно ястие, то е достатъчно за дузина хранения, а кой би ял едно и също цяла седмица?

— Разбирам. Това е проблем. Допреди миналата седмица не бях опитвал бебешки храни от бурканчета. Ужасни, отвратителни бъркочи! Нищо чудно, че американските деца мразят здравословната храна и предпочитат да живеят на хамбургери и хот-дог.

— Точно. Именно затова…

Но й се наложи да замълчи, защото Джейсън неочаквано застана между тях.

— Мисля, че трябва да се приготвяме за тръгване, така че е по-добре да си вървиш — рече той на Чарлз.

— Но ние едва сега започнахме! Искам да чуя още за тази идея с бебешките храни. Вероятно бих могъл…

— Вероятно не би могъл — сряза го Джейсън и дръпна стола му така, че Чарлз се принуди да се изправи. Даде си дума, че ако загуби готвача си заради това фиаско с Дейвид, ще…

— За вас, моя прекрасна лейди — казваше в този момент Чарлз, — ще доставям безплатна вечеря всеки ден през следващите две седмици. А може би и обяд.

— Ама аз не съм направила нищо — отвърна Ейми, но се изчерви силно, когато Чарлз посегна още веднъж да целуне ръката й.

Ала Джейсън застана между тях и само след няколко секунди Чарлз беше напуснал къщата.

— Бих могъл да живея в най-скъпия хотел на света и да ми излезе по-евтино от тази история — промърмори си той и се облегна на вратата.

— Бяхте ужасно груб с него — намръщи се Ейми. — Защо?

Джейсън не можа да измисли никакво оправдание за поведението си, затова взе Макс на ръце и тръгна към дневната.

— Мисля, че трябва да отидем да напазаруваме — подхвърли той през рамо. — Освен ако вече не сте си направили коледните покупки.

— О, не, не съм. Аз… ъъъ… да, след минутка съм готова! — каза Ейми и изчезна в спалнята.

— Урок първи, старче — рече Джейсън и вдигна Макс високо над главата си. — Ако искаш да отвлечеш вниманието на някоя жена, й спомени за пазаруване. В най-лошия случай ще ти се наложи да прекараш цял ден в търговския център, но това е по-добре, отколкото да отговаряш на неудобни въпроси.

ДЕСЕТА ГЛАВА

— Да не би Чарлз да ви е бил любовник? — попита Ейми, когато се качиха в колата.

Сега, след като беше прекарала часове в търкане, автомобилът бе далеч по-чист, но тапицерията му вече не ставаше за нищо.

— Какво да ми е бил? — попита Джейсън, докато завиваше към улицата.

— Защо винаги реагирате така, когато ви попитам за личния ви живот? Имате пълен достъп до моя, но аз не знам нищо за вас. Какъв ви е бил Чарлз? Очевидно се познавате доста добре.

— Не толкова, колкото си мислите — рече Джейсън и погледна в огледалото Макс, който си смучеше пръста и зяпаше през прозореца. — Откъде взехте това палто, с което е облечен Макс?

— От Милдред — каза бързо Ейми, като имаше предвид свекърва си. — Ами Чарлз? Ако не искате, няма да приемам храна от него.

— Чарлз е страхотен готвач, така че, разбира се, не бива да отказвате храната. Макс да не вземе да се задави с това?

Ейми се обърна веднага назад, като едва не се заплете в колана, но видя, че Макс не дъвче нищо.

— Предполагам, това означава, че не желаете да разговаряте за тази страна от живота си — рече обидено тя се обърна напред.

Джейсън не отговори и продължи да кара, без да отклонява поглед от пътя. Умът му не преставаше да измисля начини как да убие малкия си брат.

— Мислили ли сте някога да отидете на терапевт? — попита внимателно Ейми. — Знаете ли, изобщо не е срамно да си гей.

— Къде мислите, че трябва да паркираме? — попита Джейсън, когато зави в паркинга на търговския център. Тъй като до Коледа оставаха два дни, местата бяха малко. — Май ще ни се наложи да походим пеш — каза радостно той, когато най-сетне успя да паркира на около километър от магазините.

Ейми не се помръдна дори когато Джейсън отвори задната врата, за да вземе Макс.

— Идвате ли с нас? — попита я той, някак доволен, че я е разсърдил, отказвайки да говори за личния си живот.

— Да, разбира се — рече тя и слезе от колата. След това отстъпи назад, за да може Джейсън да разкопчае коланите на Макс и да го сложи в новата му количка.

— Вероятно мога да се променя — каза Джейсън, когато привърши с Макс. — Може и да се намери някое момиче, което да ме промени. — И започна да бута количката към магазина.

— Точно така — рече Ейми и забърза след тях. — Аз пък от утре ставам гей.

— Възможно е — отвърна Джейсън. — Предполагам, че и по-странни неща са се случвали. А сега откъде да започнем?

— Нямам представа — каза Ейми и погледна огромните тълпи, които влизаха и излизаха от магазините, натоварени с торби. — Рядко ми се случва да пазарувам.

Имаше чувството, че я е срязал, и никак не й харесваше, че я прави на глупачка всеки път, когато му зададеше личен въпрос.

— Мисля, че Макс има нужда от ново палто. Къде е магазинът?

— Наистина нямам представа — отговори надуто тя, обърна му гръб и погледна тълпите. Когато обаче не получи отговор, отново го погледна. Джейсън я наблюдаваше с изражение, по което личеше, че не вярва на нито една нейна дума. — Има един магазин „Бейбигап“…

— Откъде бихте искали да купувате дрехите на Макс? Парите не са проблем.

Ейми се поколеба, но след това въздъхна и посочи:

— Надолу по тази алея, след това се завива вляво на втората пресечка, четири магазина надолу от дясната страна. Но дрехите там струват прекалено скъпо.

— Ще позволите ли на мен да се тревожа за парите? — попита той.

Ейми го изгледа с присвити очи.

— Така ли се разпореждахте с гаджето си? Той затова ли ви изрита?

— Последното ми гадже заплаши, че ще се самоубие, ако си отида, така че ще ме водите или да вървя пред вас?

— Защо?

— Защото не мисля, че ще можем да вървим един до друг при тази блъсканица — отговори той. Налагаше се почти да крещи в ухото й, за да го чуе.

— Не, исках да разбера защо е заплашил, че ще се самоубие?

— Не можеше да понесе мисълта да живее без мен — отговори Джейсън и си помисли: „И без парите ми.“ — Може ли да продължим по-късно този разговор? Макс скоро ще огладнее, от вас ще закапе мляко, а и днес следобед има интересен мач по телевизията.

Ейми въздъхна още веднъж и се отказа. След това се обърна и тръгна към магазина за бебешки стоки.

Джейсън я гледаше как върви пред него и Макс и се чувстваше по-добре от седмици, а може би и от години насам. Не знаеше кое точно го кара да се чувства така, но го усещаше.

Отне им няколко минути, докато си проправят път през тълпите към малкия магазин в единия край на алеята, извън главната артерия на търговския център. Още щом зърна мястото, Джейсън призна, че Ейми има вкус. Когато си фантазираше какво би искала да купи на сина си, започваше от най-доброто.

По стените на двойни редици висяха най-хубавите дрешки, едните за момчета, а другите — за момичета. На всяка закачалка имаше по един цял тоалет с ризка, панталонки, шапка, обувки и подходящо яке. Докато Джейсън успее да си проправи път към магазина, Ейми вече разглеждаше скъпите дрешки с блеснали очи. Когато най-сетне влезе, я видя как протегна ръка и докосна малко синьо яке, но веднага я отдръпна, сякаш не можеше да си позволи такова удоволствие.

— Е, какво бихте искали? — попита я той, като маневрираше с Макс между редиците със закачалки.

— Всичко! — отговори бързо Ейми. — Е, погледахме, а сега да си вървим.

Но Джейсън не й обърна никакво внимание.

— Това ми харесва — каза той и вдигна едно костюмче в жълто и черно с подходяща мушамичка. На носовете на жълтите ботушки имаше очички. Беше сигурен, че Макс ще се опитва да ги лапа. — Кой номер носи?

— За деца от девет до дванадесет месеца — каза бързо Ейми. — Трябва да вървим…

— Какво има? — попита Джейсън, когато видя внезапно пребледнялото лице на Ейми.

— Да се махаме. Веднага! — рече задавено тя и опита да се скрие зад гърба му.

Джейсън откри, че му е доста приятно Ейми да го прегръща през кръста и да се крие зад него, но когато вдигна поглед, не видя нищо освен една жена с бебе, долу-горе на възрастта на Макс, която влизаше в магазина.

— Това е Джули Уилсън! — изсъска зад него Ейми. — Съпругът й е собственик на магазин „Джон Диър“ и притежава коне.

Джейсън обаче така и не можеше да схване какво общо има това с тях.

— Посещавахме заедно предродилните курсове — рече Ейми, хвана го по-здраво за кръста и започна да го тика към изхода на магазина, като продължаваше да се крие от жената зад едрата му фигура.

— Не забравяте ли нещо? — прошепна й Джейсън и кимна към Макс, който беше успял да издърпа осем кутии с обувки от един рафт и дъвчеше енергично връзките на две различни обувчици.

— Мили боже, аз съм пълен провал като майка! — изстена Ейми, сниши се и тръгна обратно към сина си.

— Здравейте, госпожо Уилсън — каза угоднически продавачката. — Поръчката ви е отзад. Ако обичате, минете оттук, за да видим дали ще станат на малката Абигейл.

Джейсън разпозна веднага тона, защото го беше чувал безброй пъти. Това означаваше, че продавачката познава жената и знае, че въпросната клиентка може да си позволи всичко в магазина. При влизането на Джейсън и Ейми дребната снобка едва си бе направила труда да попита дали имат нужда от нещо, затова Джейсън подозираше, че момичето познава Ейми. Абърнати беше малко градче и макар този търговски център да отстоеше на няколко километра от него, със сигурност бе всеизвестно, че Ейми може да си позволи твърде малко неща и следователно биваше пренебрегвана.

— Да вървим! — каза Ейми веднага щом клиентката се скри зад завесата.

— Нямам никакво намерение да си вървя — отговори Джейсън и в гласа му се прокраднаха ядни нотки.

— Не разбирате — рече Ейми, която всеки момент щеше да се разплаче. — Джули се омъжи за най-богатото момче в града, а аз — за…

— За най-готиното момче в училище — каза бързо Джейсън и очите й се насълзиха от благодарност. — За Томи Уилсън ли се е омъжила?

— Да. Нали ви казах, че баща му…

— Когато се приберем, ще ви разкажа всичко за Томи Уилсън и баща му и тогава няма повече да се криете от която и да било жена, имала нещастието да се омъжи за един от двамата. А сега ми помогнете — каза той и започна да издърпва едно след друго костюмчета от рафтовете и да ги мята на ръката си.

— Какво правите, за бога? — изсъска Ейми. — Не можете…

— Мога да купя всичко и да го върна по-късно, нали така?

— Предполагам, че да — отвърна колебливо Ейми, после помисли малко и измъкна едно комплектче със синьо мече отпред. — Това е просто прекрасно!

— Мислете количествено и забравете, че трябва да избирате.

Ейми се изкикоти и се зае да издърпва енергично дрехи от рафтовете и да ги стоварва върху тезгяха. В купчината имаше жълто гащеризонче с избродиран отпред червен жираф; червена ризка; якенце в червено и жълто в комплект с най-прелестните червено-жълти обувки. За пръв път в живота си Ейми не поглеждаше етикетчетата с цените, преди да хвърли дрешките на тезгяха.

Когато продавачката излезе, следвана от Джули Уилсън, се закова на място толкова внезапно, че бебешката количка я удари по прасците.

— Господине! — каза строго тя и отвори уста да каже на Джейсън, че никак не й харесва бъркотията, която са направили.

Но Джейсън вдигна платинената си кредитна карта „Америкън Експрес“ и по намръщената физиономия на жената се разля усмивка.

— Видяхте ли лицето й? — попита Ейми, докато ближеше сладоледа от фунийката.

Двамата с Джейсън седяха на една пейка близо до фонтана на търговския център, а Макс лежеше в количката между тях. Около тях имаше цяла камара найлонови торби, пълни с дрешки за него.

— Разбира се, ще ми се наложи да изслушам една лекция от онази надута продавачка, когато върна всичко, но си струваше да видя физиономията на Джули. А вие бяхте чудесен.

Ейми люлееше краката си като дете, ближеше бързо сладоледа си, за да не го остави да се разтопи, и наблюдаваше с усмивка как Джейсън споделя своя с Макс.

— Наистина ли се е държала толкова отвратително към вас по време на курсовете?

— По-отвратително, отколкото можете да си представите — отвърна радостно Ейми. — Направо нямаше търпение да ми разкаже за всички поразии на Били в училище. Не че тя е била там, но съпругът й е учил с него. Господи, това означава, че сигурно е на вашата възраст!

Джейсън повдигна вежда.

— Струва ми се, че още не съм легнал на смъртния одър — каза кисело той.

— Едно на нула за мен! — засмя се Ейми. — О, но вие бяхте направо чудесен! Дори не трябваше да й казвате, че ние с вас сме клюката на деня. Забравили сте какво е в Абърнати. До два часа всички в града ще смятат, че живея с някакъв страхотен мъжкар, без да имат представа каква е истината.

— И каква е истината?

— Че сте имали връзка с Чарлз, разбира се.

— Не съм казвал…

— Но и не го отрекохте. Хей! Какво правите?

— Преобличам Макс с нова ризка, това е всичко. Гади ми се вече от тези дрипи.

— Но нали трябва да ги върнем и… — Тя млъкна и го погледна изпитателно. — Изобщо не сте имали намерение да връщате тези дрехи, нали?

— Ни най-малко.

— Бих искала да можех да ви разбера. Защо се съгласихте да живеете с мен и Макс в моята порутена стара къща?

— За да дам на Дейвид възможност да ви спечели — отвърна простичко Джейсън.

— Не съм и смятала, че ще ми кажете истината. Хайде, Макс, да отидем да видим какви си ги свършил от кръста надолу.

Тя хвана дръжките на количката и я забута към дамската тоалетна.

Когато остана сам, Джейсън се огледа наоколо. Само преди две седмици щеше да се изсмее, ако някой му бе казал, че ще прекара така празниците. Обикновено празнуваше Коледа в някой невероятно скъп курорт и обичайният му подарък за жената, с която беше в момента, бе чифт диамантени обици. Тя пък му подаряваше някой номер в леглото. Може би остаряваше, но понякога му се искаше жените да му подаряват вратовръзка или чифт чорапи.

— Остаряваш, Уайлдинг — промърмори той и стана, за да отстъпи мястото си на една жена, която сякаш всеки момент щеше да роди близнаци.

Вдигна торбите и тръгна да се поразходи, докато чакаше Ейми. Няколко метра по-нататък видя на една витрина идеалния тоалет за предстоящото й излизане с Дейвид — светлолилава трикотажна блузка с къс ръкав, жилетка в същия тон и плисирана тъмновиолетова пола на мънички лалета.

Джейсън влезе в магазина, без да се колебае, и три привлекателни продавачки веднага се спуснаха да му помогнат. Каза им, че разполага с около пет минути и иска тоалета от витрината заедно с чорапогащи, обувки и подходящи бижута.

Най-високата от жените — зашеметяваща червенокоса дама, дори не премигна.

— Бельо?

Джейсън кимна отсечено.

— Размерът й е долу-горе като на онази жена — каза той и погледна една от купувачките.

Минута по-късно подписа квитанцията и дрехите бяха в торбата.

— Голяма работа беше направил — каза Ейми за Макс, когато зърна Джейсън. — Извинявайте, че се забавихме толкова. Какво купихте пък сега?

Джейсън й се усмихна широко.

— Купих ви дрехи за довечера.

— Вие… О, разбирам! Гейовете ги бива за тези работи, нали? Искам да кажа, да избирате женски дрехи, нали?

Джейсън се наведе към нея и носът му почти докосна нейния.

— Не знаете ли думичката „благодаря“? Или желанието ми да я чуя е поредната проява на сексуалната ми ориентация?

— Извинявайте — смънка Ейми. — Аз просто… После млъкна и се вгледа с разширени очи някъде зад Джейсън. Само след секунда го избута настрана, протегна ръце и изписка:

— Сали!

Една дребна, много привлекателна жена се втурна към Ейми.

Джейсън стоеше отстрани и наблюдаваше как двете жени се прегръщат и говорят една през друга. Думите им се изливаха като водопад.

— Откога…

— Кога си…

— Защо не ми…

— Това е Макс — каза накрая Ейми и отстъпи назад, за да й покаже сина си.

Но жената хвърли само бегъл поглед към бебето и насочи цялото си внимание към страхотния мъж, чиито дълги пръсти държаха количката.

— Кой е този? — изрече прималяло тя и на Джейсън му стана много приятно, че някой го смята за хубавец. Ейми очевидно не беше забелязала това!

Не можа да се сдържи и вдигна ръката на непознатата, целуна я и я погледна с — както му бяха казвали — много прелъстителен поглед. Почувства се много добре, когато жената придоби такъв вид, сякаш всеки момент щеше да се разтопи.

— Това е господин Уайлдинг и той е гей — рече студено Ейми.

— Но мисля да се променя — буквално измърка Джейсън.

— Можете да се упражнявате върху мен — каза жената и го погледна с блеснали очи.

— Макс добре ли е? — попита го остро Ейми и обясни на приятелката си: — Господин Уайлдинг е бавачката на Макс. Нали разбираш, гейовете са много добри в това.

— Напоследък си мисля дали да не си родя едно бебе — рече Сали, без да сваля очи от Джейсън.

— Какво ще кажете да си имате и акушерка? — попита ниско той.

— Миличък, имам нужда от донор!

— Сали, би ли се откъснала от бавачката ми, за да отидем да пийнем по нещо? Ще можете да се оправите за малко с Макс, нали? — попита тя Джейсън със свити устни и го погледна гневно.

— Може и да се оправя — отвърна Джейсън, все още без да сваля очи от Сали, сякаш тя бе жената на мечтите му. — Вие двете вървете. Ние с Макс ще отнесем торбите до колата, а след това ще отида да направя някои… ааа… лични покупки. Последното изрече така, сякаш възнамеряваше да си купи нещо копринено и много секси.

Преди приятелката й да успее да отговори, Ейми я хвана решително за лакътя, поведе я към близката кръчма от английски тип и се строполи в най-близкото свободно сепаре.

— Искам да знам всичко за него! — каза жадно Сали. — Какво те води в Абърнати по Коледа и защо не ми каза, че ще бъдеш тук?

— Намирам се в търговския център, а не в Абърнати, и съм дошла, защото живея само на десет километра оттук — отговори бавно Сали. — Искаш ли да ми кажеш какво става? Любовници ли сте или само го съзерцаваш като произведение на изкуството?

— Трябва ли да се нахвърляш на всеки срещнат мъж? — попита остро Ейми, после грабна едно меню и го погледна. — Гладна ли си?

Но тъй като Сали не отговори нищо, тя вдигна поглед.

— Хайде, стига! — рече Сали. — Искам да знам всичко.

— Вече ти казах. Той е гей, не се интересува от мен като от жена и си приказваме като две стари квачки. Друго няма.

— Искам подробности — рече Сали, след като поръча две кафета на келнерката.

— Не, донесете ми един голям портокалов сок. Млекопроизводство, нали разбираш.

Сали потрепера.

— Не, не разбирам и не искам да разбирам. А сега продължавай. Наистина ли си сигурна, че този страхотен мъж е гей?

Отне й по-малко от секунда, за да преодолее необичайната си мълчаливост със своята приятелка. Ядосваше се на себе си заради онова, което изпита — почти можеше да се нарече ревност — при вида на Салината реакция към „нейния“ господин Уайлдинг. „И неговата към нея“, помисли си тя и направи гримаса.

— Днес сутринта у дома дойде един човек, за когото мисля, че му е любовник — рече Ейми и описа срещата на Джейсън с Чарлз. — Правеше доста физиономии, докато Чарлз ми целуваше ръката. Между тях двамата определено ставаше нещо. А предния ден господин Уайлдинг не сваляше очи от двамата мъже в „Бебешки рай“. Не обърна никакво внимание на продавачката, която беше направо страхотна, а насочи целия си интерес към мъжете.

— Добре де, а откъде го намери?

— Той ме намери. Просто отворих вратата и той се появи. Дейвид го доведе и ми го връчи.

— Искаш да кажеш, нещо като подранил коледен подарък?

— Нещо подобно, но не ме разбирай погрешно. Той наистина е гей.

— Не ми прилича на гей.

— Как според теб би трябвало да изглежда един гей? — попита предизвикателно Ейми.

— Хей! Не с рогата напред! Просто питам, това е всичко. Гей или не, той е божествен и искам да знам всичко за него.

— Не зная много, повярвай ми. Дейвид настояваше, че братовчед му имал нужда да поживее някъде, за да се възстанови от сърдечните си рани, и аз му позволих да остане.

— Би могъл да дойде да се възстановява в леглото ми, когато пожелае.

— Май си чела прекалено много розови романчета. Между нас няма нищо и никога няма да има. Казах ти, той е гей, освен това е много елегантен, нали? Първия път, когато го видях, носеше костюм, който вероятно струваше повече от къщата ми.

— Ейми, дори и тази чашка кафе струва повече от твоята съборетина. Ако я запалиш, дори и огънят ще се съжали над нея и ще изгасне.

— Не е чак толкова лоша.

— Даже и по-лоша. Кажи ми още нещичко за него.

— Той наистина е странен. Не говори много, но… — Тя вдигна поглед към приятелката си. — Носи ми късмет. Не е ли странно да мислиш така за някого? Но е вярно; той носи късмет за мен и Макс. Откакто пристигна, се случиха много хубави неща.

— Като например, че е застанал на едно коляно и ти е казал, че не може да живее без теб…

— Стига си бленувала! Първо на първо, Макс го обожава.

— Хмм… И какво още?

— Не зная как да ти го опиша. Истината е, че май и аз самата не го разбирам. Прилича на… — Тя вдигна глава. — Нещо като костенурка. Или може би на броненосец. Има твърда черупка, но ми се струва, че отвътре е доста нежен. Едва ли го осъзнава, но обожава Макс точно толкова, колкото и синът ми него.

Сали се облегна назад и погледна изпитателно приятелката си.

— Влюбена ли си в него?

— Не ставай смешна! Той е мил човек и ми е забавно с него, но наистина е женствен. Обича да пазарува, да готви и да прави всички останали неща, които другите мъже не обичат.

— Искаш да кажеш, които Били не обичаше да прави, нали? Виж, Ейми, знам, че си единственото момиче, което завърши училище девствено, и знам, че се пазеше за съпруга си. Зная също, че се отдаде на един пияница и наркоман… Не ме гледай така! Вярно е, Били си имаше и своите добри страни, но аз съм реалистка. Спала си само с един мъж, живяла си само с един мъж и всичко, което знаеш, се основава на този тип мъже, които не знаят и хладилника как да си отворят. Но да знаеш, не всички са такива.

— Винаги ли се опитваш да търсиш роман във всичко? Не е като да предполагам, че този човек е гей; това ми беше казано. От Дейвид.

— Доктор Дейвид? Я, тук има нещо гнило. Господин Уайлдинг ми прилича на него.

— Те са братовчеди.

— Аха, ясно. И какво после? Ще продължиш ли да живееш с това страхотно парче, което не можеш да имаш, или ще трябва да го върнеш след Коледа?

— Нямам представа.

Сали се разсмя.

— Ейми, ама никак не си се променила. Само ти можеш да живееш с един мъж и да не знаеш защо е дошъл и колко смята да остане.

Ейми не отговори нищо, но сведе поглед към полупразната си чаша.

— Добре де, млъквам. А останалите мъже в живота ти? Какво стана с хубавия продавач на коли втора ръка?

— О, Ян ли? Той е собственик на фирмата за търговия с коли. Предполагам, че е много богат. — И Ейми въздъхна.

— Виждам, че го смяташ за досаден. Горкият човек е само хубав и богат, така че с какво би могъл да те заинтересува?

— Той се интересува единствено от себе си. Очевидно смята, че ми прави огромна услуга, като минава през нас всяка вечер. Продължава да ме нарича „вдовицата на Били Томпкинс“, сякаш се опитва да каже, че съм недосегаема.

— Добре дошла в живота на малкия град. Защо не вземеш да се махнеш оттам и да отидеш да живееш някъде, където никой не е и чувал за Били и проблемите му?

Но преди приятелката й да отговори, Сали я погледна така, сякаш някой я беше боднал с игла.

— Колко е часът?

Ейми се озърна за часовник, но не видя никъде такъв.

— Трябва да вървя — рече припряно Сали, събра си нещата и тръгна да излиза от сепарето. Точно тогава видя изражението на Ейми. — Само не ми казвай, че не знаеш!

Ейми поклати глава и Сали направи гримаса.

— Не видя ли табелите? Има ги из целия център. Знаеш ли „Вечерни рокли“? Онзи магазин в Карлтън, който се готвеха да затварят?

— Извън категорията ми е — отвърна Ейми, допи набързо портокаловия сок, излезе от сепарето и застана до Сали. — Не мога да си позволя дори да зяпам витрините му.

— Никой не можеше да си позволи да купува оттам. Не знам как са очаквали да продават такива луксозни дрехи в Източен Кентъки, но явно това са си мислели. Както и да е, всички знаеха, че магазинът фалира, но изведнъж се появил някакъв мистериозен купувач, не откъде да е, а от Ню Йорк, купил го и за да направят реклама на магазина, ще подарят една рокля на „Диор“.

Когато Ейми не каза нищо, а просто продължи да върви редом с нея, Сали рече:

— Ало? „Диор“! Това нищо ли не предизвиква у теб?

— Не, повече разбирам от „Памперс“ и „Хъгис“. Че защо му трябва на човек рокля от „Диор“?

— Ох, горкичката ми! — каза Сали. — Знаещ ли, съществува теория, според която едно бебе отнема около половината от коефициента интелигентност на жената. Мисля, че си го възвръща едва когато хлапето тръгне на училище, но дотогава е истински идиот.

Ейми се засмя:

— Ти само предполагаш, че това е вярно, но аз го знам. Е, и за какво ти е рокля от „Диор“?

Сали завъртя отчаяно очи, за да покаже на Ейми, че я счита за безнадежден случай.

— Хайде, скоро ще изтеглят печелившия номер и ти трябва да участваш в томболата.

— Аз ли?

— Да, и ако спечелиш, ще ми дадеш роклята.

— Добре — съгласи се Ейми. — Уговорихме се.

Но първо трябваше да отиде при Джейсън и Макс. Един час по-късно тримата стояха пред фонтана в средата на търговския център и чакаха да изтеглят жребия. — И когато съобщиха името на Ейми, тя някак не се изненада. Изглежда, през последните няколко дни страшно и вървеше.

— Сали ужасно ще се зарадва — каза тя, когато хората наоколо взеха да се обръщат, за да видят дали спечелилата е сред публиката.

— Защо? — попита Джейсън с Макс на ръце и й се усмихна.

— Защото й обещах, че ако спечеля, ще й дам роклята.

Джейсън я сграбчи за лакътя точно когато тя се обръщаше на другата страна.

— Какво сте направили?

— Нямам нужда от такава рокля. Къде ще я облека?

— О, забравих да ви кажа! Дейвид е намерил билети за бала „Белрингърс“ утре и иска да отидете с него.

В първия момент Ейми само премигна, сякаш не разбираше какво й е казал. След това се усмихна широко и каза:

— Надявам се, че Сали няма да има нищо против, ако получи рокля, която е обличана веднъж.

После се качи на подиума да си вземе наградата. Прие съвсем естествено факта, че роклята е с нейния размер и че в наградата е включено безплатно разкрасяване от господин Александър от Ню Йорк за вечер по избор. Когато им каза, че желае това да е следващата вечер, не се изненада от вестта, че господин Александър случайно щял да идва в Кентъки на следващия ден.

После съобщи това на Джейсън и той отбеляза:

— Това е, защото вероятно господин Александър е Джо от местния салон за красота. Ходил е веднъж в Ню Йорк и сега разгласява наляво и надясно, че е оттам.

— И все пак… — рече Ейми — много странни неща ми се случиха, откакто… — И вдигна поглед към него.

— Откакто Дейвид започна да ви ухажва?

— Дейвид? Да ме ухажва? Да не сте си изгубили ума?

— Мисля, че сте сляпа за нещо, което всички останали виждат. Доктор Дейвид е влюбен във вас и иска…

— О, ставате смешен! Вижте, наближава обед и трябва да нахраня Макс, така че е по-добре да си тръгваме.

Джейсън не отговори нищо, но сложи ръка на талията й и почти я избута в един много приятен италиански ресторант. Първо им сервираха хлебчета с чинийка олио от бутилка, пълна със скилидки чесън. Олиото се стори прекалено пикантно дори на двамата възрастни, но Макс изсмука цели три парчета хляб, потопени в него.

След обяда отидоха в три магазина за играчки и въпреки протестите на Ейми, които с всяка изминала минута ставаха все по-неубедителни, Джейсън купи на Макс цял чувал играчки. В колата, на път за дома, тя изплака:

— Как ще ви се отплатя сега? Трябва да върнете всичките дрехи и играчки. Никоя ваша вещ не е толкова мръсна, че да спечеля от нея достатъчно пари, за да ви се изплатя…

— Дейвид ще ви вземе след час, така че трябва да се размърдате.

— Да се размърдам? — попита Ейми, сякаш за пръв път чуваше тази дума.

— Ммм — беше единственият отговор на Джейсън, докато завиваше в алеята към къщата. — Трябва да накърмите Макс, преди да излезете, иначе ще ви боли цяла нощ и…

— Моля ви! — възкликна раздразнено тя. — Мисля, че познавам по-добре от вас кърмаческите си нужди.

Искаше с това да го постави на мястото му, но вместо това се почувства като крава. И тъй като той не отговори нищо, Ейми му хвърли кос поглед и изтърси:

— Може би трябва да кандидатствам за работа в местната мандра.

И двамата избухнаха в смях. Само че когато слезе от колата, тя заяви:

— Не мога да отида. Нямам никакви прилични дрехи а излизане с лекар.

Джейсън хвърли в ръцете й тежката тъмнозелена торбичка. Ейми я отвори само толкова, колкото да види, че вътре има нещо великолепно.

— Как разбрахте, че обичам светлолилавия цвят? — попита тихо тя.

— Интуиция. А сега вървете да нахраните Макс и се изпарявайте оттук.

— Господин Уайлдинг, вие сте моята фея-кръстница! — усмихна му се Ейми, но сложи ръка на устата си, когато се усети, че е използвала женски род. — О, не исках да кажа…

— Тръгвайте! — заповяда й той. — Веднага!

Тя грабна Макс от ръцете му и изтича към къщата.

По лицата и на тримата играеха усмивки.

ЕДИНАДЕСЕТА ГЛАВА

Веднага щом Ейми и Дейвид излязоха, Джейсън вдигна телефона и се обади в дома на баща си. Когато баща му вдигна, на фона се чуваше някакъв странен шум.

— Какво става там? — почти изкрещя той в слушалката.

— И това ако не е моят новоизлюпен син-гей! — рече Бъртрам Уайлдинг. — Е, как е педалското театро?

Джейсън вдигна поглед към небето и отново се закле да убие брат си.

— Татко, ако обичаш, престани да се шегуваш и повикай секретарката ми.

— Чери ли?

— Какво? Не те чувам! Не, не искам черешов пай, искам Паркър.

— Чери Паркър, старче.

— А, да. Знам, разбира се.

„Наистина го знаех“, каза си той. Смътно си спомняше как навремето си бе помислил, че Чери е твърде странно име за ледената Паркър.

— Би ли я повикал на телефона?

— Естествено. Мисля, че е в кухнята с Чарли.

Той остави телефона и Джейсън чу стъпките му по дървения под.

— Чери? — прошепна той. — Чарли?

— Да, господине — каза Паркър, когато вдигна слушалката, и Джейсън за нищо на света не можеше да си представи по-неподходящо име за нея от Чери. — Какво мога да направя за вас? — После, когато Джейсън продължи да мълчи, рече: — Извинявам се. Прекарах прекалено много време в Кентъки.

— Да, ами… — измънка Джейсън, тъй като не знаеше какво да й отговори. — Искам да направиш нещо за мен.

— И аз така си помислих. Не съм и предполагала, че можете да се обадите просто така, от вежливост.

Джейсън отдалечи телефона от ухото си и го погледна. Когато всичко това свършеше, щеше да се върне в Ню Йорк и бързичко да постегне персонала си.

— Ще ти продиктувам списък с играчки, които искам да купиш, а след това да ги увиеш в бяла сатенена хартия и да ги завържеш със зелена или червена панделка! Сложи им етикети, в които да се казва, че подаръците са от Дядо Коледа. Разбра ли?

— От първия път — отвърна Паркър.

Джейсън отново направи гримаса. Секретарката му наистина ставаше доста дръзка.

— И искам да ги доставиш в къщата на Бъдни вечер. Сложи ги под елхата.

— Разбирам. А как да се вмъкна вътре?

— Ще оставя ключ под изтривалката.

— Ах, удоволствията и сигурността на живота в малкия град! Как ми липсват!

— Паркър, когато искам мнението ти, ще те попитам.

— Да, господине — каза тя, но в гласа й нямаше и капка разкаяние. — Има ли нещо друго?

За момент Джейсън почувства лека вина заради избухването си, но просто твърде много неща в подредения му живот се разпадаха.

— Приготви ли си роклята за утре вечер? — попита той, за да промени заповедническия тон.

— Купихте ми „Оскар де ла Рента“, доста е скъпа.

— Добре — отговори той и тъй като не знаеше какво повече да каже, а и чуваше от другата страна на линията смях, затвори, без да се сбогува.

Веднага след това набра още един номер и отправи покана.

— Виж ти, виж ти, виж ти! — каза Милдред Томпкинс, когато Джейсън отвори вратата с Макс на ръце. — Значи ти си ангелът, за когото Ейми не престава да говори. Недей да стърчиш такъв, пусни ме да вляза, че тук навън е доста студено.

— Няма да й кажеш, нали? — попита Джейсън, сякаш малко момченце, което моли да не казват на майка

— Да кажа на Ейми, че нейният обратен ангел-хранител всъщност е един от най-богатите мъже в света?

— Не съвсем. И преди да си ме попитала, не съм милиардер.

— Ела тук, миличък! — каза тя на внука си и бебето протегна ръчички към нея. — Значи искаш да ми разкажеш какво става тук? Защо се правиш на гей, когато случайно знам как в гимназията преследваше всяко същество с пола в Абърнати и колко домове имаш по света?

— Виждам, че не си се променила — рече усмихнато Джейсън и погледна с възхищение лакираната грамада от коса на главата й. Кичурите образуваха интересна плетка, която нямаше да се размести и при ураган. — Любопитна както винаги.

— Интересувам се от Ейми — отвърна простичко Милдред. — Мисля й само най-доброто.

— Тъй като Били не е тук, за да й го даде ли? — попита Джейсън.

— Това беше удар под пояса и ти го знаеш. Синът ми може и да си имаше недостатъци, но със сигурност направи едно хубаво нещо в живота си: ожени се за Ейми и създаде това дете. — Тя прегърна и целуна Макс, махна ръцете му от очилата си и продължи: — Не, не е вярно. Направи и още едно добро. Вечерта, когато загина, Били е бил пиян, много, много пиян, и е карал с повече от сто километра в час по стария лъкатушещ Ривър Роуд. Но е бил достатъчно трезвен — и с добро сърце, — за да навие волана към едно дърво, вместо да се блъсне в минаващия автобус, пълен с деца, които се връщали от спортно състезание.

— Винаги съм харесвал Били — каза тихо Джейсън. — Знам. И винаги си бил добър с него. Затова дойдох да видя как я карате с Ейми. Тя е най-милото момиче на света. Умее да вижда доброто у хората. Не ме разбирай погрешно. Не е от онези идиотки, които смятат, че всеки, който няма рога и опашка, е свестен. Просто Ейми вижда доброто у човека, когато другите не могат. И нейното доверие ги кара да полагат повече усилия. Може би, ако Били не беше загинал, щеше да направи от него свестен човек. Но пък… Е, добре, да не говорим лошо за мъртвите. Били ми остави хубавата си жена и Макс.

Тя вдигна рязко глава.

— А сега, ако обичаш, разкажи ми какво става и защо живееш със снаха ми в тази съборетина, дето всеки момент може да се срути?

Джейсън се направи, че не е чул въпроса й.

— Искаш ли да гледаш бебето утре? Трябва да отида на едно място.

Тя го погледна с присвити очи.

— Знаеш ли, напоследък се случиха доста странни неща, като например, че някой купи „Бебешки рай“ и „Вечерни рокли“, а…

— Какво? Някой е купил магазин за дрехи?

— Аха. Онзи магазин, който днес организира жребий за роклята на „Диор“. Е, може да сме доста задръстени тук, в Кентъки, но все пак знаем, че магазини като този не подаряват рокли уникати от „Диор“. Знаеш ли колко струва роклята?

— Предполагам, че ей сега ще разбера — рече уморено Джейсън. — Кажи ми, чула ли си кой точно е купил магазина за дрехи?

Милдред му се усмихна, докато дрънкаше на Макс с една дрънкалка.

— Само това, че е от Ню Йорк. Знаеш ли, че бившият собственик е твой стар футболен съперник? Май си спомням един мач, в който трябваше да му подадеш топката, но не го направи, а се втурна с нея и отбеляза тъчдауна, с който спечелихте играта. Как ли се казвате това момче?

— Лестър Хигинс — каза още по-уморено Джейсън.

— Точно така. Той се ожени за едно момиче, чийто баща притежаваше този магазин, и в продължение на години се опитва да съживи търговията, но не успя. — Тя наблюдаваше лицето на Джейсън с все по-широка усмивка. — Но може би сега е намерил някой, който да го отърве от магазина. Някой, който може да си го позволи.

— Не гледай мен! Преди бях богат, но откакто съм на гости в Абърнати, ресурсите ми взеха да се стопяват главоломно.

— Не можеш да направиш печалба от магазин за облекло в Кентъки, даже и когато подариш за реклама рокля за двадесет хиляди долара!

Изведнъж Джейсън се ухили.

— Ти все още си най-любопитната клюкарка на четирите окръга. Искаш ли да гледаш бебето утре?

— За да можеш да отидеш на бала „Белрингърс“? Чух, че плащали на Джеси Грийн толкова много, за да използват пистата му за самолета ти, че вече мислел да се пенсионира.

Джейсън изстена:

— Добре де, печелиш! Ти получаваш клюката, а аз — някой, който утре да гледа Макс. Договорихме ли се?

— Да. Можеш да се обадиш и да поръчаш пица, докато аз донеса бутилката бърбън от колата. Няма нужда да търся уиски в тази къща. Ейми сигурно се страхува, че Макс може да го изпие.

— Не си се променила, Милдред. Ама никак.

— Нито пък ти — усмихна се тя. — И винаги си ми бил любимецът.

— Заедно с всички останали момчета в града — отвърна той и се усмихна, докато вдигаше телефона.

— А само да го видиш как си играе с Макс! — казваше в този момент Ейми. — Може цели двадесет минути да го насърчава да пълзи. Търпението му е безкрайно. И откакто дойде у дома, като че ли ми се случват само хубави неща. Печеля на томбола, намирам стоки на ужасно ниски цени, а казах ли ти, че веднъж ме остави да спя и през това време изглади вместо мен?

— Два пъти — каза Дейвид, вперил поглед в салатата си.

— О, извинявай! Просто никога не съм живяла с човек, който до такава степен да е лишен от егоизъм. Не че наистина живея с него, но нали разбираш…

Тя млъкна и разрови с вилицата салатата от маруля в чинията си, като се питаше какво ли вечерят сега господин Уайлдинг и Макс.

— Ейми, ако предпочиташ да се прибереш у дома, няма проблеми — каза Дейвид, като се наведе към нея.

— Не, разбира се, че не. Тук се чувствам чудесно. Хубаво е да се измъкнеш за малко от къщи.

— И със сигурност изглеждаш много добре. Този цвят ти подхожда.

— Господин Уайлдинг ми купи тези дрехи — каза тя, без да се замисли. — Добре де, край вече! Обещавам да не споменавам повече това име. Кажи ми, днес колко живота спаси?

— Поне половин дузина. Искаш ли да станем да танцуваме, след като се нахраним?

— Не мога — отвърна тя и си натъпка устата, за да навакса изгубеното време, тъй като Дейвид вече привършваше с вечерята, а тя почти през цялото време беше приказвала. — Млякото — промърмори тя.

— Какво каза?

Ейми отпи глътка лимонада.

— Млякото, трябва да нахраня Макс. Казах му, че след като не мога да си намеря работа другаде, ще кандидатствам в някоя мандра.

— Казала си такова нещо на Макс?

— Не… ъъъ… казах го на…

— Джейсън. Разбирам. — Дейвид помълча за момент и вдигна поглед към Ейми. — Той каза ли ти за бала утре вечер?

— Каза ми, но чак след като спечелих рокля от „Диор“.

— Спечелила си рокля? И то от „Диор“? Трябва да ми разкажеш за това.

Ейми не можа да се сдържи и му разказа за целия ден: за това как Джейсън е изгладил прането, как е видяла Джули Уилсън в търговския център и как Джейсън е купил на Макс цял куп дрешки.

— Разбира се, той трябва да ги върне — каза тя с пълна уста — и ще ги върне, но още не го е направил. Просто трябва да си поговорим за това.

— Ами роклята?

— А, да, роклята!

Ейми му разказа как Сали й казала за магазина в Карлтън, който се канели да затварят, но бил купен от друг собственик и подарявали рокля.

— И аз я спечелих. Заедно с разкрасяване, така че утре да изглеждам представително.

— Ти винаги изглеждаш представително — каза Дейвид, но Ейми като че ли не забеляза комплимента.

— В моя случай се радвам, че роклята е без презрамки, защото позволява лесен достъп. — Искаше това да прозвучи като шега, но когато вдигна очи и видя втренчения поглед на Дейвид, се изчерви. — Извинявай. Забравям къде се намирам. Постоянно си правя шеги с кърменето, а не бива. Безвкусни са. — Бог да й бе на помощ, но не можеше да млъкне. — Е, за Макс може и да не са безвкусни. Особено когато ям нещо люто или пикантно. — После се усмихна унило на Дейвид. — Съжалявам!

— Когато сте двамата с Джейсън, шегувате ли се? — попита тихо Дейвид.

— Да, той е добър слушател и се смее на шегите ми, колкото и да са безвкусни.

— Но за Джейсън не са.

— Моля?

— Току-що каза, че шегите ти не са безвкусни за Макс, а аз добавих, че това се отнася и за Джейсън.

Ейми го погледна учудено, все още без да разбира.

— Да, разбира се. Това месо е вкусно, какво е?

— Говеждо.

— А, да! Разказах ли ти за Чарлз?

— Още един мъж ли има?

— Не, глупчо, той е приготвил бебешките храни, които ти ми донесе. Той е хубав мъж, а и трябваше да ми кажеш истината.

— Да, трябваше. А защо ти не ми кажеш истината?

— Защото би се отегчил.

— Не, честно! — рече той. — Цялата тази история започва да ми се струва страшно интересна. Натъквам се на нови хора, които никога досега не съм познавал. Забавния и всеотдаен Джейсън, гальовния Макс, а сега и красивия Чарлз. Кой още се е настанил в живота ти?

Ейми лапна парче месо с размерите на топка за голф в устата си и показа с жестове, че не може да говори, докато не го сдъвче.

— Ейми! — прозвуча мъжки глас до тях. — Господи, изглеждаш направо божествено! Още ли важи уговорката ни за Бъдни вечер?

Ейми махна с ръка и посочи пълната си уста, след като зърна Ян Нюсъм.

— Мисля, че Ейми ще бъде заета на Бъдни вечер — каза твърдо Дейвид, като го гледаше втренчено.

— О, така ли? Получи ли коледния ми подарък, Ейми? — попита Ян и й се усмихна.

Ейми поклати отрицателно глава, като продължаваше да дъвче.

— О! Тогава ще трябва сам да ти го донеса на коледната сутрин. Или може би е по-точно да се каже: „ще ти го докарам“. — После се обърна към Дейвид: — Как върви онази твоя малка клиника, Док? Все още ли просиш от хората да правят дарения за нея? И още ли живееш в онази мъничка къщурка на Ривър Роуд? — И преди Дейвид да успее да отговори, той отново се обърна към ЕЙми, намигна й и изчезна.

— Направо го мразя това копеле, а ти?

Ейми откри, че още не е свършила с дъвченето на огромното парче пържола.

— Искаш ли нещо за десерт?

— Млякото! — едва изрече тя. — Макс!

— А, да, разбира се — отвърна Дейвид и направи знак на келнерката да донесе сметката. — Можем направо да си тръгваме. Каква вечер!

Ейми не позволи на Дейвид да я изпрати до входната врата. Чувстваше се виновна за това, тъй като все пак той бе платил тази прекрасна вечеря и на следващия ден щеше да я води на бала, но просто й се искаше да се прибере вътре.

— Върнах се! — извика тихо тя и когато не получи отговор, за момент усети паника. Дали господин Уайлдинг не си беше отишъл? Дали не бе взел Макс със себе си?

Но само след секунда Джейсън се появи с Макс на ръце. Лицето на бебето бе мокро от сълзи.

— Дайте ми го, бързо! — каза Ейми и протегна ръце напред. — Направо ще се пръсна!

Само след няколко секунди вече беше седнала на канапето, а Макс сучеше щастливо.

— Добре ли прекарахте? — попита Джейсън, застанал прав до нея.

— О, разбира се. Страхотно. Остана ли от обедното задушено?

— Май да — отвърна Джейсън, усмихна се на умолителния й поглед, отиде до кухнята и се върна с пълна чиния студена салата и студено месо. — Трябва ви една от онези бързи фурни — каза той, докато й подаваше чинията.

Ейми я пое с една ръка, но нямаше къде да я сложи в скута си. Докато се озърташе, Джейсън взе чинията, отряза едно парченце и й го подаде в устата с вилица.

— Микровълнова фурна — рече тя, когато сдъвка хапката. — Но ястията на Чарлз са вкусни, независимо дали са студени или топли. Вие вечеряхте ли?

— Да, и си помислих, че вие също сте вечеряли. Защо тогава сте гладна? — попита той и й подаде в устата резенче картоф, потопено в сос с копър.

— Нали разбирате — отвърна Ейми и махна с ръка, след това се обърна рязко. — Какво е това?

— Масичката за кафе — каза Джейсън и загреба парче студено говеждо, задушено в червено вино. — Или поне такава роля изпълнява. Може би ще успеем да намерим някой магазин за мебели, който е пред затваряне.

Ставаше дума за голямата електрическа макара в средата на стаята.

— Не, онова — рече Ейми, все още с пълна уста.

— Чашата ли? Това е чаша. Не сте ли виждали чаши досега?

Но тя не обърна никакво внимание на опита му да се пошегува.

— Какво има на чашата?

Джейсън се обърна, вгледа се в единствената чаша на масичката и се усмихна с гръб към Ейми. Когато се обърна към нея, отново беше сериозен.

— Червило — отговори й. — Червено червило.

— Не е моето.

Ейми се постара да го изгледа възможно най-остро, когато сложи следващата хапка в устата й.

— Не ме гледайте така! Не е и мое.

— Знам, че не всички гейове обичат да се обличат в женски дрехи — рече тя. — Е, и чие е това червило?

— Ах!

— Джейсън!

— Къде остана „господин Уайлдинг“?

Ейми премести Макс на другата страна, като продължаваше да го гледа втренчено.

— Гостенка ли сте имали?

— Всъщност да. Много мило от ваша страна, че попитахте.

— Не мисля, че е редно — рече строго тя. — Предпазливостта никога не е излишна, когато става дума за бебе. Много съм загрижена за безопасността на Макс.

— Аз също, но това беше една жена, която познавам отдавна. — И й подаде следващата хапка.

— Мисля, че трябваше да ми поискате разрешение, преди да поканите жена в този дом. По-точно в моя дом.

— Следващия път така ще направя. Искате ли нещо за пиене? На Макс вероятно ще му хареса.

— Е, и коя беше тя?

— Коя по-точно?

— Жената, която е оставила следи от червено червило по тази чаша, ето коя.

— Просто една приятелка. Какво ще кажете за кола? Или севън-ъп?

Ейми го погледна яростно.

— Не ми отговорихте!

— И вие не ми отговаряте. Какво искате за пиене?

— Нищо! — отвърна тя.

Без да й е ясно защо, чувстваше се много ядосана. Макс беше заспал по средата на кърменето и знаеше, че трябва да го събуди, но сърце не й даваше да го направи. Просто й се искаше да си легне. Какво я интересуваше, че тук е имало гости, мъже или жени?

— Много съм уморена — каза тя, вдигна Макс и се обърна към спалнята. — До утре сутринта.

— Лека нощ! — каза бодро той и отиде в своята стая. Няколко часа по-късно се събуди от някакъв звук, който наподобяваше счупване на стъкло, и веднага скочи от леглото. Беше заспал с дрехите, а лампата все още светеше. Преди лягане се беше опитал да прегледа пазарния доклад за една компания, която се опитваше да купи.

В кухнята откри Ейми. На пода имаше счупени стъкла, а тя се опитваше да ги събере с голи ръце, като стъпваше боса.

— Дръпнете се! — каза раздразнено той. — Ще се порежете.

Но когато Ейми вдигна към него очи, пълни с болка, Джейсън разбра, че нещо не е наред. Той се приближи до нея по чехли през стъклата, вдигна я на ръце и я отнесе на един стол до кухненската маса.

— А сега ми кажете какво има.

— Просто ме боли глава. Нищо особено — успя да прошепне Ейми, но дори и това усилие накара лицето й да се изкриви от болка и тя направи тромав опит да се нагласи по-удобно на стола.

— Нищо ли? — попита Джейсън. — Какво ще кажете да ви закарам в „Бърза помощ“, за да ви прегледа някой лекар?

— Имам някакви хапчета — каза тя и махна неопределено с ръка към спалнята си. — Те са в…

Но не успя да продължи, тъй като Джейсън беше излязъл от стаята и само след секунди се върна с клетъчния си телефон в ръка.

— Не ме е грижа колко е часът и дали успяваш някога да се наспиш — каза той в слушалката. — Не съм лекар, но виждам кога човек изпитва силни болки. Какво да правя с нея? Ясно — обади се след малко. — И откога ги има? Аха. Разбирам. Ако стане нужда, пак ще ти се обадя.

После затвори и погледна Ейми.

— Дейвид каза да се правят горещи компреси и разтривки. И ви е дал таблетки, които трябва да вземате още при първите признаци. Защо не сте ги изпили?

— Бях заета — отвърна тя и вдигна печален поглед към него. — Съжалявам, че ви държа буден, но ужасно ме боли главата.

Джейсън отиде до мивката, отвори кранчето, остави водата да тече, докато дойде горещата, и намокри с нея една кърпа за чай.

— Ето — каза той и й я подаде. — Увийте си това около главата и ми кажете къде са хапчетата.

Но когато понечи да отговори, Ейми отново стисна очи от болка. Джейсън се наведе, вдигна я на ръце и я отнесе в спалнята. В шкафчето за лекарства в банята й намери шишенце с таблетки, на което имаше етикет „за мигрена“, и й донесе две хапчета с чаша вода. Смяташе след това да я остави, но видя, че се е свила на кълбо. Джейсън знаеше, че напрежението и недоспиването са едни от главните фактори, причиняващи главоболие. Дейвид му беше казал по телефона, че при първо бебе майките често получават главоболие и в такива случаи са им нужни не толкова хапчета, колкото грижи и внимание.

Когато приседна на леглото до нея, тя понечи да възрази, но Джейсън не я послуша. Облегна се на таблата и я притегли така, че да се отпусне на гърдите му. Компресът беше изстинал и косата на челото й изглеждаше влажна, незнайно дали от компреса или от пот.

Той сложи внимателно дългите си силни пръсти в основата на врата й и започна да я разтрива. След първото й стенание усети, че е намерил правилния път. Започна бавно да я масажира от врата нагоре към главата и след няколко минути усети как мускулите й започват да се отпускат.

— Имайте ми доверие — каза той, защото напрежението в раменете й още не беше изчезнало напълно.

Нежният масаж я накара да забрави неудобството от това, че са заедно в леглото; накара я да забрави всичко на света. Ръцете му се придвижиха надолу по гърба й, плъзнаха се по гръбнака, минаха по ребрата и се насочиха нагоре към ръцете.

След около половин час лежеше отпуснато в обятията му с такова доверие, каквото изпитваше към него и Макс.

След още десет минути Джейсън усети, че е заспала, положи внимателно главата й върху възглавницата и измъкна полека краката си изпод тялото й. После застана до леглото, зави я и без да се замисли, я целуна по бузата и подпъхна завивките около нея, сякаш беше малко дете.

Накрая се усмихна и тръгна към вратата.

— Благодаря! — долетя до ушите му шепотът на Ейми и Джейсън се усмихна в отговор.

ДВАНАДЕСЕТА ГЛАВА

Отначало, когато чу в кухнята някакъв шум, за който беше сигурен, че не е причинен от Ейми или Макс, Джейсън се намръщи. Вече беше свикнал да чува пронизителните писъци на Макс и Ейми, която се смееше на сутрешните му лудории. След това обаче си помисли и реши, че може би само Ейми е в кухнята.

Той стана от леглото, дяволито усмихнат, и отиде в кухнята само по долнището на пижамата си. За своя най-голяма изненада обаче откри, че шумът идва от Чарлз, който се мъчеше с копчетата на печката.

— Някой друг ли очакваше да намериш? — попита той, като повдигна едната си вежда и огледа Джейсън от глава до пети, без да пропусне да забележи голите му гърди.

Джейсън се върна в стаята си и си облече дънки и риза, преди да продължи разговора с готвача си.

— Какво правиш тук по това време? — изръмжа той, седна на масата и прокара ръка по небръснатото си лице. — И как се вмъкна?

— Опитвам се да размърдам тази немощна печка, а ти си казал на Чери, че ключът е под изтривалката, забрави ли? Освен това е девет сутринта. Какво си правил снощи, че спиш до толкова късно? — попита Чарлз с похотлива усмивчица.

— Спомням си, че казах на Паркър къде е ключът, но не и на теб — рече натъртено Джейсън, без да обръща внимание на намеците му.

Но Чарлз остана невъзмутим.

— Тя не е твой тип, нали?

— Паркър ли? — попита ужасено Джейсън.

— Не, тя — отговори Чарлз и посочи с глава към вратата на спалнята.

— А знаеш ли колко бързо можеш да бъдеш уволнен? — рече Джейсън, като гледаше яростно дребосъка.

Чарлз се обърна мълчаливо към порцелановата купа на плота зад него, повдигна капака й и я поднесе под носа на работодателя си. Беше пълна с палачинки с ягодов сос, любимите на Джейсън.

Той изръмжа в отговор и погледна към горното шкафче, където стояха чиниите. Само след секунди вече лапаше като невидял. Как ли успяваше Чарлз да си доставя винаги най-качествените продукти, където и да се намираше? Джейсън бе готов да се обзаложи, че тези натежали от зрялост ягоди не са купени от местния супермаркет. От друга страна обаче, като имаше предвид колко са му стрували последните няколко дни, реши, че е по-добре да не пита откъде са дошли ягодите.

— Наистина се замислям дали да не започна производство на бебешки храни — рече сериозно Чарлз. — Може би ще ме посъветваш какво трябва да направя, за да започна бизнес.

Джейсън се изкуши да му каже да забрави за това, защото да помогне на Чарлз означаваше да го загуби като личен готвач. Той се престори, че устата му е пълна и затова не може да отговори. Една част от съзнанието му рече: „Страхливец!“, но ягодовите палачинки надвиха и най-възвишените му морални критерии.

— Естествено предполагам, че всичко зависи от Макс — говореше Чарлз. — Всички бебета ли имат толкова изтънчен вкус?

Джейсън се почувства на твърда почва.

— Макс е уникално бебе, единствено по рода си. А като говорим за него…

Той млъкна и се ослуша, после стана, отиде до вратата на спалнята, отвори я и влезе на пръсти вътре. Минута по-късно излезе със сънливия Макс и чист памперс в ръце.

— Аз не чух нищо — рече Чарлз. — Трябва да имаш страхотен слух.

— Когато си… — Джейсън щеше да каже „баща“, но се спря навреме и довърши: — …човек с опит, се научаваш да се ослушваш.

Но Чарлз не чуваше нищо, а наблюдаваше слисано как шефът му постила една кърпа за съдове на кухненската маса и сменя пелената на бебето, сякаш цял живот е правил само това. В главата му се въртеше една-единствена мисъл: че пред него стои човек, на когото никога не му се налага да върши нещо сам. Дрехите на Джейсън биваха избирани и купувани от неговия камериер, шофираха вместо него, готвеха му, а всичко останало вършеше секретарката му.

Чарлз успя да се окопити достатъчно, за да се усмихне на бебето.

— Я да видим дали обичаш ягоди, млади момко? Макс му отправи зъбата усмивка, но го възнагради истински едва когато започна да граби палачинките с две ръце, да смуче и мляска, докато в ръцете му остана само сос. Сос имаше и по раменете, лицето, косата и дори по носа му.

— Какво удовлетворение! — рече Чарлз и се отдръпна, като гледаше отстрани как Джейсън бърше Макс с топла мокра салфетка. — Той няма предразсъдъци. Няма предубеждения. Кулинарното му удоволствие е най-чистата форма на похвала.

— Или критика — отбеляза Джейсън, ядосан, задето Чарлз продължава да намеква, че ще започне собствен бизнес.

— Страхуваш се да не ме загубиш ли? — попита Чарлз, като повдигна едната си вежда, защото знаеше кое точно вълнува работодателя му.

Но не се наложи Джейсън да отговаря, тъй като някой задумка по входната врата. Когато тръгна с Макс на ръце да отвори, Ейми излезе от спалнята, облечена в окаяния си стар халат, като триеше сънливо очи.

— Какво става? — попита тя.

Джейсън отвори входната врата и моментално беше избутан настрана от слаб рус мъж, следван от още двама слаби младежи и една жена, които носеха огромни кутии и преметнати през ръце найлони. И четиримата бяха облечени само в черно, много черно, цели пластове черно. Косите на всичките бяха изрусени до бяло и стърчаха под всевъзможни ъгли.

— Ти трябва да си — каза първият мъж, чиито ръце бяха празни, и посочи Ейми. Имаше три златни обици на лявото си ухо и масивна златна гривна на протегнатата напред ръка. — О, миличка, сега виждам защо ми казаха да дойда по-рано! Това трябва да е естественият цвят на косата ти. Но какво си е мислел Господ, когато е решил да постъпи така с теб? И, скъпа, откъде измъкна този халат? Кич ли е или го имаш още от управлението на Никсън? Добре, момчета, можете да видите какво трябва да направим. Настанете се тук, тук и ей там!

След това се обърна, изгледа Джейсън от глава до пети и каза:

— А ти кой си, миличък?

— Никой — рече подчертано Джейсън и хвърли поглед към Ейми. — Ние с Макс излизаме.

Ейми го погледна и в очите й се четеше молба да я вземе със себе си, но без ни най-малко да се трогне, той грабна бързо якетата — своето и на Макс, и излезе навън, преди входната врата да се е захлопнала. Когато бе казал на Паркър да намери някой да нагласи Ейми, бе имал предвид нещо като ролки за коса и малко сенки за очи половин час преди излизането. Ейми притежаваше естествена красота и нямаше нужда от помощта на цяла армия фризьори и козметици, за да се приготви за бал.

Макар да се преструваше, че излиза заради пристигането на фризьорите, всъщност искаше поне за малко да остане само с Макс. „Странно колко важен те кара да се чувстваш обожанието на едно дете — помисли си той. — И още по-странно е докъде можеш да стигнеш, за да го накараш да се засмее.“

Знаеше, че следващото кърмене на Макс е чак на обяд, така че имаше на разположение часове, за да се порадва на присъствието му. Количката беше на задната седалка на колата, затова отидоха до малкия център на Абърнати и паркираха. И понеже Макс беше още по пижама, първо трябваше да му се купят някакви дрехи.

— Не съм ли ви виждал някъде и преди? — попита собственикът на универсалния магазин на Абърнати и погледна Джейсън с присвити очи. Тъй като в миналото беше обслужвал него, Дейвид и баща им стотици пъти, сигурно си го спомняше.

— Ммм — бе всичко, което отговори Джейсън, докато слагаше на тезгяха гащеризонче, тениска и яке за двегодишно дете. Последното щеше да е прекалено голямо за Макс, но бе най-хубавото в магазина.

— Сигурен съм, че ви познавам — казваше в този момент мъжът. — Никога не забравям физиономии. Да не сте от ония гражданя, дето дойдоха тая сутрин да разкрасяват Ейми?

— Искам памперси за десеткилограмово дете — каза Джейсън и понечи да извади кредитната си карта, но след това размисли и плати в брой. Не искаше мъжът да прочете името му на картата. Може би трябваше да отиде не в Абърнати, а в търговския център извън града.

— Ще се сетя — рече мъжът. — Знам, че ще се сетя.

Без да отговори нищо, Джейсън взе найлоновите торби и забута количката с Макс към изхода на магазина. „Съвсем близо беше“, помисли си той, докато вървеше към колата. Срещата с този човек обаче го бе върнала към времето, когато живееше в Абърнати, и сега виждаше градчето през очите на голям човек — човек, пътувал по целия свят.

„Градът умира“, помисли си той, докато гледаше олющената боя и полуизтритите табели. Едно от стъклата на малката бакалница, където баща му пазаруваше два пъти седмично и откъдето някога Джейсън беше откраднал един бонбон, зееше счупено. Това бе единствената кражба в живота му. Когато разбра, баща му го хвана и го накара да се върне в магазина. За да го научи никога повече да не краде, той уреди в продължение на две седмици синът му да мете дървените подове на магазина и да обслужва клиентите.

Именно през тези две седмици Джейсън опита за пръв път вкуса на търговията и се влюби в нея. Откри, че колкото повече ентусиазъм влага, колкото повече вярва в някой продукт, толкова повече продава от него. В края на двете седмици и двамата със собственика на магазина съжаляваха, че трябва да се разделят.

Витрините на евтиния универсален магазин в Абърнати сякаш не бяха мити от години. Обществената пералня бе в окаяно състояние.

„Умира“, помисли си той. Търговските центрове и по-големите градове бяха убили горкия малък Абърнати.

Когато стигна до колата си, вече съжаляваше за градчето, защото оттук имаше хубави спомени, макар да не го признаваше пред Дейвид. Сещайки се за него, той се запита защо ли брат му е предпочел след завършването на медицинския университет да се върне в това загиващо място.

Джейсън се качи в колата, запали двигателя, изчака, докато вътре се постопли, и се премести на задната седалка, за да преоблече Макс с новите дрешки.

— Е, на теб поне няма да ти се наложи да живееш тук — каза му той, а след това се сепна, когато осмисли думите си.

Проблемът беше единствено в Дейвид, но предполагаше, че ще успее някак да се разбере с него. Брат му едва ли бе влюбен чак толкова в Ейми. А и като си помислеше, не виждаше друг мъж на света да обича Макс повече от него. От това, разбира се, следваше, че трябва да прекарат живота си заедно.

— Искаш ли да дойдеш да живееш при мен в Ню Йорк? — попита Джейсън смълчаното бебе, което дъвчеше връзките на новите си обувчици. — Ще ти купя голяма къща извън града и ще имаш свое собствено пони. Как ти се струва?

Джейсън привърши с преобличането, закопча бебето в седалката му и потегли към чистия, модерен търговски център. Тъй като на другия ден бе Коледа, купувачите бяха малко и двамата с Макс имаха възможност да се разхождат бавно и да зяпат витрините. Но Джейсън не виждаше нищо, потънал в мисли за това, което се канеше да направи.

Не му бе трудно да осъзнае какво са представлявали последните няколко дни за него. Макс и Ейми се бяха превърнали в част от живота му, както дишането, и искаше да остане завинаги с тях. Щеше да им купи голяма къща близо до Ню Йорк. Ейми повече никога нямаше да се тревожи за домакинската работа, защото Джейсън щеше да назначи хора да вършат всичко вместо нея.

А когато се прибереше у дома, те щяха да бъдат там и да го чакат. Присъствието им щеше да направи живота му по-лек. След дългите, тежки дни в офиса щеше да се връща и да намира Ейми с омазана с овесена каша брадичка и Макс на ръце.

Без да се замисли, той спря пред един магазин за художници и купи на Ейми голяма кутия с принадлежности за рисуване: водни бои, креда, моливи и шест скицника от най-доброто качество, което имаха.

— Или ги купувате за човек, който обича да рисува, или се опитвате да вкарате някое момиче в леглото си — каза продавачът, който едва ли имаше повече от седемнадесет, докато чукаше сумата на касовия апарат.

— Просто ми дайте да разпиша квитанцията — сопна му се Джейсън.

— Май не сте в коледно настроение — отбеляза невъзмутимо младежът.

След това Джейсън мина покрай един бижутериен магазин и влезе, сякаш някаква невидима ръка го дръпна вътре.

— Имате ли годежни пръстени? — попита той и се ужаси, когато чу, че гласът му звучи прегракнало. Покашля се. — Искам да кажа…

— Всичко е наред — усмихна се мъжът. — На всички се случва. Елате насам, ако обичате.

Джейсън погледна презрително диамантените пръстени върху табличката и отново вдигна очи към мъжа.

— Този магазин има ли хранилище?

— А, разбирам, интересувате се от охранителната ни система — рече нервно мъжът и скри ръка под тезгяха, сякаш се канеше да натисне алармения бутон, за да извика полицията.

— Искам да видя какви пръстени имате в хранилището.

— Разбирам.

Но Джейсън виждаше, че дребният глупак нищо не разбира.

— Искам да купя нещо много по-хубаво от това тук. Нещо скъпо. Разбирате ли?

Продавачът помига глуповато още малко и лицето му се разтегна в дразнеща усмивка, но веднага след това забърза към задната част на магазина и двадесет минути по-късно Джейсън излезе, пъхнал малка кутийка в джоба на панталоните си.

След разходката откара Макс вкъщи за обедното кърмене. Отначало не успяха да разпознаят Ейми, чиято коса беше покрита с парченца алуминиево фолио. Тя пое сина си и Макс понечи да ревне, както правеше обикновено, когато го вземеха непознати, но ръцете й му се сториха познати и се поуспокои.

— Колко трогателно! — рече саркастично слабият младеж и изкриви отвратено устни, когато Ейми започна да кърми Макс, макар че бе съвсем прилично покрита.

— Не го удряйте, господин Уайлдинг — каза Ейми, без да вдига поглед.

Младежът го зяпна с такъв интерес, че му се наложи да отиде в кухнята. Само че там беше Чарлз, който приготвяше обяд за всички. Джейсън се прибра в стаята си и се обади на Паркър.

Тя се забави доста време, докато стигне до телефона. Изглежда, бе започнало да й става навик. Джейсън й нареди да се обади на някой брокер и после да му изпрати по факса сведения за имотите, които се продават около Ню Йорк.

— Нещо подходящо за бебе — каза той. — И, Паркър, не е нужно да споменаваш за това на никого, особено на малкото ми братле.

— Няма защо да ми го казвате — отвърна тя и макар да не бе сигурен, му се стори, че усеща ядни нотки в гласа й. Накрая затвори преди него, което бе много странно.

Джейсън изведе Макс да обядват навън. Разделиха си една огромна пържола, тиква с орехи и дребен зелен боб с бадеми. Джейсън поръча готвачът да смели бадемите, за да може и Макс да ги яде. Накрая, когато това им се стори недостатъчно, хапнаха и крем фламбе с карамел и малини.

След като се нахраниха, Макс поспа в количката, докато Джейсън купуваше подаръци за Дейвид, за баща си, за Ейми (нов халат за баня и четири памучни нощници, които се закопчаваха от горе до долу) и без да знае защо — за Паркър. Взе й комплект от химикалка и молив. Когато стигна до магазина за готварски принадлежности, влезе и купи за Чарлз нещо, което продавачката го увери, че е уникално — миниатюрни купички за сладолед с формата на различни плодове. За Макс взе комплект марионетки и пистолет за сапунени мехури с батерии.

Накрая, горд от себе си, Джейсън потегли към къщи е кола, натоварена с яркоцветни пакети.

Когато влезе у дома, понесъл на ръце уморения, мрънкащ Макс, намери Ейми в цялото й величие, продукт на много часове работа. Видяното обаче никак не му хареса. Ейми изглеждаше прекрасно в дългата рокля, която приличаше на сатенена колона от слонова кост. Беше съвсем семпла, без презрамки, опъната на пищните й гърди, отваряше се в една плоха отпред и стигаше до пода.

Наистина изглеждаше великолепно, но прекалено много приличаше на жените, с които бе излизал толкова години наред. Пред него стоеше жена, която нямаше нужда от мъж; можеше да ги има всичките, ако пожелаеше. И знаеше, че е красива. Със сигурност го знаеше, след като изглеждаше така.

Ейми зърна изражението му и се разсмя:

— Не ви харесва, нали?

— Харесва ми. Чудесна е. Изглеждате направо зашеметяващо — каза той с каменно лице.

— Уау! — възкликна един от слабичките младежи. — Ревнуваме, а?

Джейсън му хвърли унищожителен поглед, но слабичкият фризьор се обърна невъзмутимо на другата страна, като се смееше.

— Няма значение — рече Ейми, но по гласа й личеше, че за нея има значение и се е натъжила от отношението му. — Важното е Дейвид да ме хареса, все пак с него ще излизам.

— Охо, котенцето имало нокти! — обади се слабичкият младеж.

— Ланс! — озъби му се главният фризьор. — Млъквай! Остави влюбените пиленца насаме.

Ейми се засмя, но Джейсън отиде в дневната, остави Макс на пода и се стовари тежко върху старото канапе. Всички останали бяха в кухнята — хранеха се, почистваха или прибираха принадлежностите си. Ейми дойде при него и Макс в дневната.

— Защо не ви харесва? — попита тя, когато застана пред него.

Джейсън беше скрил лице зад един вестник и отговори, без да го свали:

— Не знам защо ви се е сторило така. Казах ви, че изглеждате страхотно. Какво повече искате?

— Да ме погледнете и да го повторите. Защо ми се сърдите? — почти разплакана, попита тя.

Джейсън остави вестника (и без това беше отпреди три седмици) и вдигна поглед към нея.

— Изглеждате страхотно, наистина. Просто смятам, че изглеждате по-добре в естествения си вид.

Смяташе, че това ще я задоволи, но се лъжеше. Ейми се намръщи, обърна му гръб и погледна Макс, който дъвчеше една малка картонена кутийка.

— Може да отхапе някое парченце и да се задави — каза тя, за да му покаже, че не е особено добър като бавачка. След това повдигна сатенените си поли, излезе от стаята и го остави да се чуди къде е сбъркал.

— Жени! — каза той на Макс, който вдигна поглед и му се усмихна така, че се видяха зъбчетата му.

Двадесет минути по-късно Дейвид пристигна с плоска кадифена кутийка, дузина бели рози и лимузината на Джейсън.

— Знаех как изглежда роклята — каза той, — но всъщност всички го знаеха и… Е, двамата с татко решихме, че сигурно ще й отиват перли. Не са истински, но изглеждат добре.

После отвори кутийката и отвътре се показа огърлица от шест реда перли със закопчалка, изработена от нефрит, заобиколен с диамантчета. Джейсън много добре знаеше, че перлите и диамантите са истински, и нямаше съмнение, че Дейвид ги е купил сам.

— Никога не съм виждала толкова хубаво нещо! — ахна Ейми.

— Перлите бледнеят пред теб — отговори Дейвид и Джейсън едва не изстена.

Но очевидно не беше успял съвсем да се сдържи, защото Ейми отбеляза:

— Не му обръщай внимание. Откакто се върна, все така се държи. Според мен смята, че трябва да бъда със сламена шапка и басмена рокличка.

— Такава е представата му за Абърнати — отговори Дейвид, сякаш не забелязваше, че Джейсън е застанал до тях и ги гледа вбесено.

— И сигурно би трябвало да отидем да се повозим на каруци със сено, а не на бал — засмя се Ейми.

Дейвид й предложи ръката си, сякаш щяха да танцуват кадрил, и Ейми я пое.

— А сега последвай партньора си — каза той с тон на паркетен кавалер.

— Йехуу! — подвикна Ейми, вдигна полите си, за да не й се пречкат, и заподскача след Дейвид из стаята.

— Е, това би трябвало да ви е достатъчно — каза Джейсън и направи гримаса. — Позабавлявахте се, а сега изчезвайте.

— Трябва да вървим, Дейвид — рече Ейми, — че до девет сигурно вече ще съм заспала.

— Не и когато аз съм с теб, гарантирам ти — рече немирно Дейвид и погледна похотливо предницата на роклята й.

— Единственото, което ще получиш на бала, е вечеря.

— А аз съм един много гладен мъж — отговори Дейвид и Ейми се изкикоти.

— Мисля, че тук ключовата дума е „мъж“ — рече заплашително Джейсън. — Не бива да забравяш, че Ейми е майка и трябва да…

— Не сте ми баща — озъби му се Ейми — и нямам нужда да ми се казва…

— Аз съм готов, а ти? — попита високо Дейвид. — Лимузината ни чака. Тръгваме ли?

Когато влязоха в колата и Ейми погледна през прозореца, Дейвид я попита:

— Защо беше всичко това?

— Кое по-точно?

Погледът на Дейвид й показа, че й е пределно ясно за какво става дума.

— Не зная. Досега се разбирахме чудесно, но откакто пристигнаха фризьорите, е направо непоносим. Взе да обикаля около тях като мечок и ги накара всичките — а те бяха толкова мили с мен — да избягат и да се скрият в кухнята. Чарлз каза за него ужасни неща и…

— Като например? Какво ти е казал Чарлз?

— Че веднъж господин Уайлдинг минал покрай една крава и тя мигновено се превърнала в замразени пържоли. И че можел да накара водата в чайника да заври само с поглед. А, и разни други неща. Не мога да разбера защо през последните дни беше толкова мил, а сега започна да се държи отвратително. Ако фризьорите, които дойдоха днес, са хомосексуалисти, не трябва ли господин Уайлдинг да е любезен, след като и той е като тях?

— Не винаги става така — отговори Дейвид, като едва се сдържаше да не прихне. — И какво още ти каза Чарлз?

Ейми го погледна и премигна учудено.

— А, имаш предвид например, че господин Уайлдинг не се поти и не изпуска никакви секрети, ако разбираш какво искам да кажа. — Тя се обърна за момент, за да скрие поруменялото си лице. — Този Чарлз наистина има мръсен език.

Дейвид се мъчеше с последни сили да остане сериозен.

— А жените? Не може да не ти е казал нещичко и за жените, с които излиза Джейсън.

— Искаш да кажеш — мъжете, нали?

— Да де. Както и да е. Какво ти каза Чарлз?

— Мраморни богини. Чарлз каза, че ако някоя жена дръзне да се оригне покрай него, господин Уайлдинг ще получи апоплектичен удар. Но, Дейвид, това не е вярно! Снощи той ми помогна да се избавя от мигрената. Остана при мен много дълго и не спря да ми разтрива слепоочията, докато не заспах.

— Какво е направил? Мисля, че трябва да ми разправиш всичко.

Когато свърши разказа си, Дейвид я гледаше слисано.

— Никога не съм вярвал, че е в състояние да направи такова нещо. Той е…

— Той е необикновен човек, ето какъв е — рече Ейми, — и изобщо не мога да го разбера. Просто се доверявам на преценката на Макс, а той го обожава. И мисля, че господин Уайлдинг също го обича.

ТРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

— Наистина сте много опасен тип — засмя се Ейми. Двамата бяха в очуканата кола на Джейсън и се прибираха в старата къща, където отвсякъде ставаше течение, но която наричаха свой дом. — Не мога да повярвам, че в такъв кратък срок успяхте да си набавите едновременно дама и билети за бала. И то каква дама! Макар че май не ви харесваше особено.

— Паркър ли? Искам да кажа, госпожица Паркър? О, харесва ме, и още как. А си намерих дама, защото съм адски готин, ако случайно не сте забелязали.

— Ммм. Ами ядвате се, но само когато не сте намръщен. Е, разкажете ми всичко.

— Косата ми е естествена, всичките ми зъби са мои…

— Не, идиот такъв! — засмя се отново тя. — Разкажете ми за госпожица Паркър. Какво й казахте, че я накарахте да се смее така?

— Да се смее ли? Не си спомням да се е смяла — отвърна сериозно Джейсън.

— Държеше се малко надуто, нали? Но когато танцувахте с нея, тя се засмя. Чух я. Видях я. Наистина се кикотеше от сърце.

Джейсън се усмихна накриво.

— Да не би да ревнувате?

— Давам ви дума, че ако не ми кажете, ще…

— Какво ще направите?

— Ще кажа на Чарлз да престане да ни изпраща храна и ще започна да ви готвя.

— Вие сте жестока жена. Добре, ще ви кажа: просто я попитах дали не с от онези жени, които се влюбват в шефовете си. — Когато Ейми вдигна учудено очи, той продължи: — Нали знаете как някои жени чезнат по красивите си, богати и могъщи шефове и никога не се омъжват, никога не създават собствени семейства?

— Виждала съм това по филмите, но никога в реалния живот — рече Ейми. — Все пак не разбирам. Кой е собственикът на „Бебешки рай“?

— Един мой познат.

— Аха, ясно.

— Кое ви е ясно?

— Че няма да ми кажете. Шефът й красавец ли е?

— В сравнение с него онзи Гибсън прилича на трол.

— Не знам защо, но не съм убедена в това. Както и да е. И на госпожица Паркър й се стори смешна идеята, че може да е влюбена в шефа си?

Джейсън се намръщи.

— Всъщност да.

— И защо ви притеснява това?

— Кой е казал, че ме притеснява?

Ейми вдигна безпомощно рамене.

— Не знам как ми хрумна, че това ви е неприятно. Може би защото, когато тя се разсмя и слезе от дансинга, вие останахте неподвижно и цели две минути гледахте ядосано след нея. Чак се уплаших да не й се запали косата от погледа ви.

— И би трябвало! — озъби се Джейсън. — Шефът й е добър с нея, от години й плаща добре!

— О!

— Какво би трябвало да означава това?

— Нищо. Просто, че парите не са заместител на чувствата.

— Може да не е искал чувства, а просто компетентна помощничка!

— Защо се ядосвате толкова? Колко време е работила за него?

— Няколко години. И какво искате да кажете с това „работила“? Доколкото знам, все още работи за него.

— Е, няма да е за дълго.

— Какво означава това? — попита той, докато свиваше в алеята и паркираше до олдсмобила на Милдред. Знаеше, че се държи глупаво, но не можеше да се сдържи. Вечерта не беше оправдала очакванията му. Сега, след приключването на бала, не знаеше на какво се е надявал, но може би беше искал, беше очаквал Ейми да… „Какво? — запита се той. — Да ми се закълне във вечна любов?“

Цяла вечер се беше опитвал да съсредоточи вниманието си върху Паркър и останалите на бала, но очите му все бягаха към Ейми. Тя обаче сякаш не забелязваше нищо. Ала брат му видя това.

— За какво се карахте с Дейвид? — попита Ейми, докато Джейсън й помагаше да слезе от колата, като внимаваше сатенените поли да не докоснат чакъла. Тази вечер изглеждаше божествено. Перлите и белият сатен й подхождаха. Той се усмихна тайничко зад гърба й и си помисли за годежния пръстен, който пареше джоба му. Може би тази вечер щеше да й го даде.

Вътре Милдред държеше на ръце изнервения Макс. Когато видя Ейми, той скочи в обятията й и двамата дълго останаха прегърнати, сякаш не се бяха виждали от години.

— Е, как мина? — прошепна Милдред, докато двамата с Джейсън стояха на входната врата.

— Добре — отговори Джейсън. — Нищо особено. Нямаше намерение да разправя случилото се на най-голямата клюкарка в града.

— След като не е станало нищо особено, защо Ейми се прибира у дома с теб, когато е излязла с брат ти?

— Шшт! — предупреди я Джейсън. — Ейми смята, че с Дейвид сме братовчеди.

Милдред наклони глава и го погледна. Тежката й прическа се килна на една страна и за момент му мина през ума, че мускулите на врата й трябва да са невероятно силни, за да удържат такава маса.

— Мислил ли си какво ще каже Ейми, когато разбере, че си я правил на глупачка?

— Не е точно така — каза сковано Джейсън.

— О? Нима не смяташ, че да купиш магазин за бебешки стоки, а след това да й кажеш, че всичките мебели струват двеста и петдесет долара, не означава, че я считаш за идиотка?

— Тя повярва и само това има значение.

Ейми беше занесла Макс в стаята му, така че Джейсън и Милдред бяха останали сами.

— Виж, смятам утре да й кажа.

Милдред подсвирна тихичко.

— Весела Коледа, Ейми!

— Не мислиш ли, че трябва вече да си вървиш?

— Мисля, че ти трябва да си отидеш — не му остана длъжна Милдред. — Трябва да дадете на Ейми възможност сама да избере с кого ще бъде, а не да я забърквате в извратените си игрички.

— Извратени ли? — попита той и повдигна учудено едната си вежда. — Това не е ли малко пресилено?

— Е, Джейсън, как са мъжете в живота ти?

Джейсън отвори входната врата.

— Благодаря ти, че се съгласи да гледаш Макс. — Милдред въздъхна дълбоко и му се стори, че вижда как завесите до вратата се помръдват, но косата на възрастната жена остана абсолютно неподвижна.

— Да не кажеш после, че не съм те предупредила!

— Считам се за предупреден.

Веднага щом затвори входната врата зад гърба на Милдред, Ейми подаде глава от спалнята.

— Чисто ли е? — прошепна тя.

— Да — ухили се Джейсън. — Можете вече да излизате. Беше облякла стария си халат и той се сети за новия под елхата.

— Как е Макс?

— Спи и хърка. Направо е изтощен, горкичкият.

— Знам как се чувства — рече Джейсън.

— О! — отвърна безизразно Ейми. — Искате да си лягате?

Той се прозина, за да я подразни.

— Аха. Направо съм скапан.

После разхлаби вратовръзката си и се прозина още по-широко.

— И аз — каза тя, но гласът й изобщо не звучеше уморено.

— Всъщност — рече бавно Джейсън, — ако успеем да отворим капака на комина, бихме могли да напалим огън, да си направим пуканки и да ми разкажете кое най-много ви е харесало на, бала.

— Вие запалете огъня. Аз ще направя пуканки — каза Ейми и забърза към кухнята.

За рекордно кратко време силният, макар и пушещ огън беше запален и Ейми и Джейсън седяха пред него с голяма купа пуканки с масло и чаши с ледена вода.

— Е, и за какво се карахте с Дейвид? — попита Ейми.

Джейсън изстена.

— Хайде да не започваме пак. Как ви се стори роклята на онази блондинка?

— Мисля, че от нея ще излезе добра майка.

Джейсън я погледна учудено.

— С такива атрибути ще може да произвежда много мляко — рече равнодушно Ейми и Джейсън се усмихна.

— Целите са от силикон.

— А вие как разбрахте? — попита тя.

— Забравихте ли, че танцувах с нея?

Ейми се засмя и попита:

— Та кое накара Дейвид да си отиде толкова рано и да ви остави да ме прибирате у дома? Само не смейте да ми пробутвате, че е имал спешен случай в болницата.

— Различия в мненията — рече сковано Джейсън.

Ейми се загледа в огъня.

— Цяла вечер имах чувството, че знаете нещо, което аз не знам — каза тихо тя.

— Коледа е и всички имаме тайни.

— Точно така. Но глупавата малка Ейми не бива нищо да знае.

— Какво искате да кажете?

— О, нищо. За какво си шушукахте със свекърва ми?

— Да не би да предизвиквам у вас параноя? — попита Джейсън, за да й отвлече вниманието. — Добре ли прекарахте?

— Да — рече колебливо тя.

— Но? — попита Джейсън с пълна с пуканки уста.

— Нещо липсваше.

— Че какво би могло да липсва? Вие бяхте най-красивата жена на бала.

— Много сте мил. Не, нещо друго. Беше… Ами например коя беше онази жена в тоалетната?

— Каква жена? Да не би да ви е отправила някоя злобна забележка?

— Не, всъщност говореше за вас.

Джейсън се позабави, преди да отговори:

— Тя познава ли ме?

— Нима би било престъпление, ако ви познава?

— Зависи какво знае. И какво ви каза?

— Че ще ми разбиете сърцето.

— Аха — отвърна с равен глас Джейсън.

Когато усети, че няма да й каже нищо повече, Ейми го погледна на светлината на огъня.

— Често ли разбивате женски сърца? — прибави тихо тя.

— Всеки ден от седмицата и по два пъти в неделя.

Ейми обаче не се засмя.

— Какво става?

— Какво имате предвид?

Неочаквано Ейми покри лицето си с длани и се разплака.

— Престанете! Просто престанете! Усещам, че става нещо, но никой не иска да ме посвети в шегата. Понякога ми се струва, че аз самата съм шегата!

— Жената от тоалетната ви е разстроила, нали?

Ейми стана от пода и тръгна към спалнята.

— Отивам да си легна — рече безизразно тя.

Джейсън я хвана, преди да е стигнала до вратата, и я стисна за ръката.

— Защо ми се сърдите?

— Защото и вие участвате. Тази вечер… О, никога няма да разберете!

— Опитайте.

— Всичко беше толкова хубаво! Зная, че звучи банално, но се чувствах като Пепеляшка. Горкичката Ейми Томпкинс с порутената стара къща на истински бал. Всички изглеждаха толкова красиви. А бижутата! Ако бяха запалили само една свещ по средата на залата, блясъкът на диамантите щеше да освети всичко наоколо. Беше като сън, като мечта!

Джейсън я върна внимателно до канапето и я накара да седне.

— И кое не беше наред?

— Имах чувството, че… — Тя вдигна към него насълзени очи. — Имах чувството, че съм обречена. Точно така. Усещах, че ще се случи нещо ужасно и не е по силите ми да го спра. Всичко беше толкова хубаво напоследък, а майка ми винаги ме е предупреждавала да се боя от щастието. Казваше, че сме родени, за да страдаме, и ако се случи нещо хубаво, то е дело на дявола.

— Това не винаги е вярно — каза тихо Джейсън, вдигна ръката й и целуна пръстите й един по един.

— Какво правите? — попита недоверчиво тя.

— Правя любов с теб.

Тя издърпа сърдито ръцете си и се опита да стане, но Джейсън й препречи пътя.

— Ако нямате нищо против… — каза тя с леден глас.

— Да, всъщност имам.

Той отново вдигна ръката й и я целуна по дланта.

— С тази ръка смених мръсния памперс на Макс и не съм се мила — каза Ейми над главата му.

— Знаеш колко обичам хлапето — каза той, без да спира да я целува.

Ейми неволно се усмихна, сложи ръце на раменете му и го побутна назад. Когато Джейсън се изправи, тя го погледна право в очите.

— Забрави ли, че си гей?

— Всъщност не съм. Дейвид излъга — отговори Джейсън и продължи да я целува по ръката.

Ейми го отдалечи от себе си и когато видя изражението му, разбра всичко.

— Добре де — рече той и се облегна назад на старото канапе. — Дейвид искаше да остана у вас и да гледам Макс, за да можете да излизате заедно. Той е влюбен в теб.

Когато не получи отговор, Джейсън се обърна и я погледна. На лицето й имаше странно изражение.

— Продължавай — рече тя.

— И за да няма закачки между нас, ти е казал, че съм гей.

— Разбирам. Това ли е всичко?

— Долу-горе — отговори той, наведе се напред, взе чашата си и отпи жадно.

— Значи двамата сте се състезавали за мен? — попита тихо Ейми.

Джейсън преглътна.

— Е, всъщност… Ами да, така беше. От мен се очакваше само да държа Ян Нюсъм на разстояние, но…

— Какво?

— Влюбих се във вас с Макс — каза той, като гледаше втренчено огъня.

Никога досега не му се беше случвало да се обяснява в любов. Повечето жени, с които беше ходил в Ню Йорк, в подобна ситуация щяха да извадят калкулатор, за да пресметнат какъв дял ще получат от неговото богатство. Но когато Ейми не каза нищо, той се обърна и я погледна. Овалното й лице беше пребледняло, а очите й гледаха право напред.

— И за какво още си ме излъгал? — попита едва чуто тя.

— Нищо, което да е от значение — отговори бързо Джейсън и притаи дъх.

Ако сега, докато още не знаеше за богатството му, кажеше, че го обича, щеше да е ясно, че е влюбена в самия него. Изведнъж осъзна, че в този момент целият му живот може да се промени и реши да действа.

— Обичам те, Ейми. Обичам и теб, и Макс. Искам да се омъжиш за мен. Затова Дейвид беше толкова ядосан. Той те искаше за себе си, затова ме накара да стоя у вас, но Макс… Макс от самото начало беше истинско щастие за мен. Той ме хареса, а знаещ как го обожавам и искам…

— О, млъкни и ме целуни! — рече Ейми.

Джейсън се обърна и я видя, че се усмихва с едното ъгълче на устата си. Имаше чувството, че камък е паднал от сърцето му.

Той вдигна бързо Ейми на ръце и я отнесе в спалнята. Не беше нужно да му казва, че иска да бъде там, откъдето ще може да чува сина си. „Нашият син — помисли си Джейсън. — Моята жена, моят син, моето семейство.“

— Обичам те, Ейми — рече той и потърка носа си в ухото й. — До теб се чувствам прекрасно. И ми е страшно приятно, че се нуждаеш от мен.

Нещо в думите му разтревожи Ейми, но в момента не бе в състояние да мисли трезво и не можа да определи кое точно я е притеснило. Джейсън я целуваше по шията и се придвижваше бавно надолу по раменете й.

Колко отдавна не я бе докосвал мъж! По-скоро щеше да умре, отколкото да каже нещо, с което да оскверни паметта на покойния си съпруг, но Били бе пиян почти всяка нощ. А Джейсън бе трезвен и чист и — о, толкова хубав! Дългите му пръсти се плъзгаха по тялото й като в сън. Свали бавно халата й, а след това старата нощница, като не спираше да я целува. Топлите му ръце се плъзнаха между гърдите й. Колко отдавна не се бе чувствала като жена, освен като майка!

— Хубаво! — въздъхна тя, затвори очи и се предаде на усещанията. Ръцете му се плъзнаха между бедрата й, като ласкаво я галеха по пътя си. — Това ми харесва — каза сънливо тя. — Има ли си име?

— Любовна игра — отвърна Джейсън и й се усмихна. — Харесва ли ти?

— О, да. Може ли още малко от същото, моля?

— Ще ти дам всичкото, което имам — каза той и започна да я целува по гърдите.

Когато проникна в нея, Ейми си пое рязко дъх, защото за пръв път й се случваше да е готова за това.

— Господи, колко е хубаво! — каза тя и нещо в гласа й накара Джейсън да се засмее, докато се обръщаше по гръб и я притегляше върху себе си.

— Сега ти свърши останалото.

Очевидно за нея това бе нещо ново. Джейсън изпита приятно чувство, когато видя изражението й.

— Девствена майка — промърмори той, сложи ръце на хълбоците й и започна да я насочва.

— Не спирай! — простена Ейми, докато се движеше. Не след дълго стигна до върха и се строполи безжизнено върху него. — Да! — успя да каже само, преди да се сгуши в обятията му. Сигурно и Макс се чувстваше така добре, когато го гушнеше. Джейсън придърпа завивката и двамата заспаха прегърнати.

Ейми се събуди от някакво шумно тупване и седна рязко в леглото, уплашена, че Макс може да е паднал. Когато обаче погледна в стаята му, видя, че синът й спи спокойно в новото си креватче. Беше се свил на кълбо, вирнал добре подплатеното си задниче във въздуха, а главичката му беше обърната към нея. От устата му върху възглавницата беше потекла слюнка.

Тя влезе в стаята, отиде до сина си, попи внимателно слюнката, подпъхна завивката около него и се върна в спалнята да си облече нощницата. Беше метната върху единия край на леглото и Ейми я навлече тихо, като внимаваше да не събуди Джейсън. Но нямаше защо да се притеснява: и двамата й мъже спяха непробудно.

Ейми се усмихна, наведе се и целуна Джейсън по челото. После си облече стария халат и тръгна към дневната. Когато застана на вратата, се стъписа, тъй като коледните лампички светеха, а до елхата имаше куп подаръци, висок колкото канапето.

— Дядо Коледа — прочете тя на всеки от етикетите по белите пакети. — Дейвид — прошепна и почувства лека вина, задето се беше отнесла така с него на бала.

След това се върна в кухнята, за да си направи чай. Не й се спеше и това бе единственото удобно време, в което можеше да помисли. Докато чакаше водата да заври, тя извади една чаша и пакетче чай и се замисли за изминалата вечер. Беше сигурна, че всяка друга жена на света щеше да присъства с удоволствие на този бал, но Ейми се чувстваше отегчена. Разбира се, беше хубаво и всички изглеждаха великолепно, но постоянно я теглеше към дома, при Джейсън и Макс. Точно така, беше отишла на бала с рокля на „Диор“ и перли — фалшиви, но кой можеше да разбере, — а всичко, което й се искаше, бе да се прибере у дома, да облече стария си халат и да седне със сина си и своя наемател гей.

Всички на бала се познаваха и естествено познаваха доктор Дейвид, така че Ейми имаше достатъчно време да седи на масата с чаша безалкохолно, да размишлява… и да си спомня. През целия си живот не се бе чувствала така щастлива и сигурна, както през последните няколко дни. Всяка минута бе приключение. Откакто Дейвид бе влязъл в дома й със своя братовчед гей, животът й се беше обърнал наопаки. Господин Уайлдинг — или Джейсън, както вече го наричаше в себе си — сякаш притежаваше магическа пръчица, която можеше да оправя всичко. Изобщо нямаше да се изненада, ако някоя сутрин се събудеше и видеше, че покривът на къщата й е поправен.

„А тази нощ — помисли си тя и въздъхна, — тази нощ ми каза, че ме обича; каза ми, че не е гей; каза…“ Е, не можеше да си спомни всичко, което бе чула или почувствала тази нощ. Знаеше само, че този бал е променил живота й.

Когато водата в чайника завря, тя заля пакетчето чай с гореща вода, прибави солидно количество мляко, отиде в дневната, седна и се загледа в елхата. Сега вече можеше спокойно да се усмихне, докато си спомняше как се е почувствала, когато е видяла Джейсън да влиза в залата с червенокосата красавица. Ако някой в този момент й бе подал пушка, Ейми щеше да простреля дупка в тънката й талия, която ясно показваше, че никога не е имала бебе. „А щеше да е още по-добре, ако имах топ — помисли си тя, — за да мога да помета и двамата едновременно.“

Когато Джейсън и онази жена седнаха на масата при тях, тя ни най-малко не се учуди. Изненада я обаче внезапната враждебност на иначе вежливия Дейвид. Двамата мъже веднага си промърмориха нещо, което Ейми не успя да чуе.

Тя си пое дълбоко дъх, наведе се към високата, божествено красива госпожица Паркър и каза:

— Какво ще стане сега с „Бебешки рай“?

Жената се наведе по-близо към Джейсън, вероятно за да чуе какво си говорят двамата. Може би точно защото не можеше да подслушва, Ейми бе решила да въвлече събеседницата си в разговор.

— „Бебешки рай“ ли? — попита жената, като неохотно отклони вниманието си от яростния шепот на Дейвид и Джейсън.

— Там, където работите — каза високо Ейми. — Нали там ви видях?

— А, да, разбира се.

Двамата мъже млъкнаха за малко и госпожица Паркър се обърна към Ейми:

— Какво ме попитахте?

Ейми се покашля.

— Какво ще стане сега с „Бебешки рай“, след като всичката стока е продадена? Нали няма да останете без работа?

— О, не — отвърна жената, без да сваля поглед от мъжете, за да не пропусне, ако започнеха отново да се карат.

— Значи все пак ще имате работа — каза високо Ейми, като по този начин я приканваше да откъсне вниманието си от тях.

— Работа ли? О, да! Шефът ми се занимава с много неща. „Бебешки рай“ беше само едно от тях. — И погледна мъжете, които отново започнаха да се препират.

— Разбирам — рече още по-високо Ейми. — И къде ще работите? В Абърнати или някъде другаде?

— В Ню Йорк — каза й жената през рамо, като попиваше всяка дума на мъжете.

— Аха, значи сега просто обикаляте простолюдието! Така си и помислих. От пръв поглед си личи, че живеете в голям град. Виждали ли сте някога трактор, госпожице Паркър?

Жената се обърна към Ейми и този път насочи цялото си внимание към нея.

— Госпожо Томпкинс, израснала съм в една ферма в Айова. На дванадесет години вече карах комбайн, защото бях достатъчно висока, за да стигам педалите. Когато станах на шестнадесет, готвех за двадесет и трима изгладнели като вълци работници. Е, кажете ми, госпожо Томпкинс, вие на колко крави сте акуширали?

Ейми се усмихна криво и се извини, че отива в тоалетната. Опитът й да се държи ехидно бе приключил безславно.

— По-добре да правя това, което умея най-добре — каза си тя и пожела с цялата си душа да разбере какво е то.

В тоалетната й се случи нещо много странно. Една жена с дълга тъмна коса, изкусно прибрана на кок, с прилепнала по тялото червена копринена рокля, си слагаше червило със същия цвят. Когато видя Ейми, тя едва не подскочи и Ейми за момент си помисли, че може да я познава отнякъде. „Заради роклята е — каза си тя. — В Кентъки не се срещат често рокли на «Диор»“. Само че когато излезе от тоалетната, видя, че жената още я чака, без изобщо да се преструва, че прави нещо друго. Ейми изведнъж почувства нелогично желание да избяга. Вече беше сложила ръка на бравата, когато жената се обади:

— Значи вие сте с Джейсън Уайлдинг.

Ейми си пое дълбоко дъх и изправи гръб, преди да се обърне към нея.

— Не точно. Аз съм с доктор Дейвид, братовчед му. Госпожица Паркър…

Беше абсолютно убедена, че госпожица Паркър е в състояние да се справи с всичко, което й поднесе тази жена.

— О, така ли? Но на мен ми се стори различно — рече жената. — Доколкото чух, Дейвид и Джейсън се караха за вас.

— И какво казаха? — попита Ейми, преди да успее да се спре.

— Те и двамата ли са влюбени във вас? — попита на свой ред жената и я огледа от глава до пети.

Изведнъж Ейми се отпусна, усмихна се и реши да си измие ръцете от тази работа.

— О, да! — рече тя. — Искат да се дуелират за мен. С пистолети на разсъмване. Или може би с шпаги.

Жената отново се обърна към огледалото.

— По-скоро със скалпели и клетъчни телефони.

Ейми се засмя и си помисли, че жената не е толкова опасна, колкото й се бе сторило отначало.

— Какво ще кажете за факсове срещу цветни ксерокси?

— Или вашият Интернет-доставчик срещу моя? — каза жената и се усмихна на Ейми в огледалото. След това направи пауза. — Роклята ви е страхотна. Оттук ли я купихте?

— Боже мой, не! Спечелих я на томбола. Това е „Диор“, от един магазин в Ню Йорк.

— Аха, разбирам. Томбола.

Ейми отново изпита желание да си тръгне, но незнайно защо — не успя.

— Познавате ли господин Уайлдинг? — попита колебливо тя.

— Доктор Дейвид?

Ейми имаше чувството, че жената се занася с нея.

— Джейсън.

— А, този господин Уайлдинг! Срещала съм го. А вие откъде го познавате?

— Той живее с мен — отговори невинно Ейми и се усмихна, когато видя слисаното изражение на жената.

Но непознатата скоро се окопити.

— Живеете с него? Без да сте женени?

Ейми се засмя:

— Май не го познавате много добре.

Много й се искаше да й каже, че Джейсън е гей, но пък, от друга страна, защо да не оставеше впечатлението, че е завъртяла главата на такъв красавец? Жената обаче не отговори на въпроса й, а на свой ред попита:

— Мисля, че би трябвало да попитам вие доколко го познавате. И какво изобщо прави той в това западнало място?

Снобският въпрос накара Ейми да свие устни.

— Джейсън Уайлдинг е тук, защото тук му харесва, защото в този град се чувства щастлив.

Жената прибра червилото си и погледна развеселено Ейми.

— Не знам какво става, но Джейсън Уайлдинг не би отишъл на някое евтино събитие в град Никъде, Кентъки, само защото там се чувства щастлив. Джейсън Уайлдинг прави само неща, които могат да му донесат още пари. Той е единственият човек на тази планета, който действително има златно сърце.

— Не знам за какво говорите — каза объркано Ейми. — Джейсън, господин Уайлдинг, живее у дома, при мен и сина ми, защото за момента няма къде да живее и с кого да прекара Коледа.

Жената се разсмя.

— И сестра ми беше някога във вашето положение. Тя също изпитваше съжаление към Джейсън Уайлдинг и го прие, а той й се отплати, като… О, виждам, че няма да повярвате на нито една моя дума, така че може би ще е най-добре да ви изпратя нещо.

— Не, благодаря! — рече Ейми и вирна нос. Само че жената не я чу, защото беше извадила мъничък клетъчен телефон от вечерната си чантичка и вече набираше някакъв номер.

Без да дочака да чуе разговора, Ейми се втурна обратно към компанията си с намерението да разкаже или на Джейсън, или на Дейвид за жената. Когато обаче стигна до масата, там нямаше никой.

— Какво изобщо съм си въобразявала? — каза гласно тя. — Че всички ще се притеснят защо съм се забавила толкова?

— Аз обаче се притесних, а дори не ви познавам — каза един хубав мъж, застанал на сантиметри от нея. — Каква хубава… огърлица — каза той, но не гледаше към перлите, а към деколтето й. — Истински ли са?

— Като майчина кърма — отвърна Ейми, усмихна се и той прихна да се смее.

— Искате ли да танцуваме? Или кавалерът ви би умрял без вашата компания?

— Да, кавалерът й би умрял — прозвуча над главата й гласът на Джейсън и за нейно най-голямо удоволствие, тя премести поглед от едното хубаво и намръщено лице към другото.

— Щом преброя до три, извадете си клетъчните телефони и набирайте! — рече тя.

Мъжът я погледна озадачено, но Джейсън я стисна здраво за лакътя и я извлече от дансинга.

— Къде бяхте, за бога? Макс добре ли е?

— Аз би трябвало да ви попитам, след като ви оставих да го гледате.

— Милдред е с него — каза ядосано Джейсън. — Кой беше този и какво ви говореше?

— Че имам хубави перли — каза тя и погледна деколтето си.

— Пили ли сте?

— Не, но имах две поредни срещи с женски пирани, така че може би трябва да пийна нещо. Все пак успях да остана невредима и след двете атаки.

— Ейми… — каза предупредително Джейсън. — Какво става?

— Освен дето по всичко личи, че кавалерът ми ме е изоставил? И че моят гей-бавачка е прехвърлил детето ми на някой друг, за да дойде на бала с красавица, която би засенчила и лалетата? А пък жената от тоалетната…

— Лалета ли? Защо пък лалета?

— Понеже ги харесвам — въздъхна Ейми. Защо никога не успяваше да следи основната й мисъл? — По каква причина сте тук?

— Просто наглеждам как вървят нещата. Държеше я в прегръдките си и Ейми не можеше да не си признае, че това й е приятно.

— Как намерихте билети? — промърмори тя, след като главата й докосна рамото му и остана там.

— Дълга история — промърмори той, опрял буза в главата й, но не даде повече обяснения.

След това танцуваха на няколко поредни стари песни. На бала „Белрингърс“ никога не се свиреше рокендрол, който да разделя партньорите. Когато най-сетне се върнаха на масата, там намериха бележка от Дейвид, в която се казваше, че е тръгнал да изпраща госпожица Паркър и моли Джейсън да придружи Ейми до дома й. Текстът звучеше напрегнато и Ейми се почувства виновна, задето е пренебрегнала кавалера си, но Джейсън я хвана за ръката и каза:

— Искате ли да си вървим у дома?

Начинът, по който каза „у дома“, едва не я накара да се разплаче.

А сега седеше на канапето, гледаше лампичките на елхата и се чудеше кой от двамата се е направил на Дядо Коледа и е оставил тези бели пакети.

В стаята беше хладно. Ейми подви крака под себе си и стисна здраво все още топлата чаша. Имаше в дома си гей и се беше любила с него, а тази сутрин бе първата Коледа на сина й. Тя се изправи, пое си дълбоко дъх, протегна се и си помисли, че може просто да се върне в леглото, да събуди Джейсън и… е…

Ейми се усмихна и тръгна към спалнята, но спря, когато видя дебел кафяв плик до входната врата. На нея имаше старомоден процеп за пощата и някой беше напъхал плика през него. „Сигурно тогава съм чула тупването“, помисли си Ейми и се почуди кой ли би могъл да пусне плик в процепа на чужда врата в два сутринта на Коледа.

Тя го вдигна лениво, прозина се и понечи да го сложи на масичката със счупения крак до вратата, но любопитството й надделя.

— Сигурно е някой прекомерно агресивен рекламен агент — промърмори, докато го отваряше.

Отначало, когато извади листовете, не разбра за какво точно става дума. Приличаха на фотокопия от вестникарски статии. „Предприемач сключва нова сделка“ и „Уайлдинг купува всичко!“ бяха част от заглавията.

— Уайлдинг ли? — рече гласно тя и се сети първо за Дейвид. Но какво можеше да е направил, за да предизвика такъв интерес? Нима бе спасил толкова много животи? Едва на четвъртата страница зърна името Джейсън.

Тя отнесе пакета в кухнята и сложи отново чайника на печката, за да си направи още чай, докато чете. Не след дълго водата извря цялата, но Ейми само изключи котлона и продължи да чете.

Приключи чак в четири сутринта и някак не се изненада, когато вдигна поглед и видя Джейсън, застанал на вратата само по панталоните на смокинга си.

— Хайде, върни се в леглото — каза прелъстително той, но Ейми не се помръдна. — Какво има? — попита Джейсън, но без особена тревога в гласа.

— Ти си много богат, нали? — попита тихо тя.

Джейсън вече вървеше към чайника, но се спря да погледне разпилените по масата статии. Всичките бяха факсове, следователно някой се беше обадил да му изпратят тази информация в Абърнати.

— Да — каза той, напълни чайника с вода и пак го сложи на котлона. Когато отново се обърна към Ейми, видя на лицето й странно изражение. — Виж, Ейми, за снощи…

Но тя го прекъсна:

— Станалото снощи няма значение. Сексът не е съществен, но лъжите, довели до секс, са много важни.

— Не съм искал да те лъжа — рече тихо той. — Всичко започна съвсем невинно, но…

— Продължавай — каза тя. — Бих искала да чуя обясненията ти. Беше ми казано, че си гей и това се оказа лъжа, но аз ти простих. Разбира се, признавам, че ти простих заради собствения си интерес. Беше ми казано и че отчаяно се нуждаеш от дом за Коледа, а очевидно това също е било лъжа. Според това, което току-що прочетох, то е било голяма лъжа. И излиза, че ходиш с разни неземни красавици.

— Ейми… — Джейсън протегна ръка да я докосне, но тя вдигна длани, за да му покаже, че не бива да я доближава.

Джейсън изключи котлона и седна срещу нея.

— Добре, излъгах. Но не те излъгах, когато ти казах, че те обичам. — И си пое дълбоко дъх.

— Предполагам, че сега трябва да падна в прегръдките ти и да заживеем щастливо до края на живота си.

— Такъв край имах предвид — каза той с крива усмивка.

Ейми обаче не се усмихна.

— Коя е госпожица Паркър?

— Секретарката ми.

— О, разбирам. И предполагам, че тя е уредила детското обзавеждане за двеста и петдесет долара.

— Да — отвърна Джейсън, като я гледаше втренчено.

Но Ейми продължи да гледа статиите.

— А томболата за роклята? И тя ли беше уредена от вас двамата?

— Да.

— Боже, колко зает си бил през цялото време! Дядо Коледа би трябвало да работи като теб.

— Виж, Ейми, всичко започна с това, че исках да помогна на брат си и…

Тя вдигна рязко глава.

— Брат ти? Дейвид? А, да, разбира се! Колко глупаво от моя страна. Хубавичко ли се посмяхте на бедната вдовица и нейното сираче?

— Не, Ейми, повярвай ми, нямаше нищо такова! Мисля, че трябва да ме изслушаш.

Тя се облегна назад и скръсти ръце на гърдите си.

— Е, започвай тогава.

Джейсън беше натрупал толкова пари само защото никога не се интересуваше от изхода на сделката. Ако спечелеше — добре, но и да загубеше, какво от това? Единствено играта имаше значение. Изходът от тази „среща“ обаче го интересуваше прекалено много.

— Брат ми Дейвид смяташе, че е влюбен в теб. Казвам „смяташе“, защото снощи му обясних как стоят нещата. Както и да е, той казваше, че Макс е такъв тиранин, че…

— Макс? Тиранин?

— Е, искам да кажа, че не знаех колко е голям Макс, докато не приех баса на Дейвид, така че…

— Баса ли? Обзалагали сте се за мен? — попита тя и гласът й започна да се повишава. — Искаш да кажеш, както се залага цяла плантация на една карта?

— Не, ни най-малко — каза той, но без да я погледне в очите. — Моля те, Ейми, позволи ми да ти обясня!

Тя махна с ръка и се облегна назад.

— Дейвид искаше да гледам Макс, за да може да прекара известно време с теб. Предизвика ме да се обзаложим, че няма да се справя с тази работа. А ти е казал, че съм гей, за да ми позволиш да остана тук. Това е всичко.

— Разбирам. И откъде се появиха детското обзавеждане и роклята в този фарс?

— Ти имаше нужда от тях, така че… ъъъ… уредих това… — Но млъкна, когато видя очите й.

— Разбирам — повтори тя с каменно лице и студен поглед.

— Не, Ейми, не мисля, че разбираш! Влюбих се в теб.

— Разбира се. Тук разправят, че си давал много пари за благотворителност. Колко ли ти е било приятно да правиш дарения направо на бедните!

— Не беше така! Е, може и така да е било в началото, но после положението се промени. Обикнах и теб, и Макс.

— И какво възнамеряваш да правиш с нас сега?

Джейсън я погледна объркано.

— Искам да се оженя за теб.

— Разбира се! Къде ми е бил умът? Случайно не си ли ми купил някой страхотен пръстен с огромен диамант?

Когато чу тона й, Джейсън понечи да излъже, но размисли.

— Да — рече простичко той. — Огромен диамант.

— Това вече звучи логично. Пасва в картинката. Предполагам, че вече си планирал и бъдещето ни, нали?

Джейсън не отговори, а само я погледна над масата, покрита с копия от статии, писани за него. Полагаше неимоверни усилия да се сети кой би могъл да й ги изпрати, но имаше едно подозрение. На бала беше видял сестрата на една жена, с която някога имаше връзка. След като излизаха заедно няколко седмици, се разделиха приятелски, но няколко месеца по-късно тя поиска да започнат всичко отначало. Когато Джейсън й отказа по възможно най-тактичния начин, тя изпадна в ярост и се закле, че ще му го върне. Дали сестра й, която бе зърнал да го гледа студено от другия край на залата, не бе наредила да й изпратят тези копия по факса и не се беше погрижила Ейми да ги получи?

Когато видя, че няма да получи отговор, Ейми продължи:

— Нека се досетя. Смяташ да купиш за мен и Макс някоя огромна къща близо до Ню Йорк и да ни посещаваш през почивните дни. Може би ще идваш с хеликоптер, а? И ще ни откриеш сметки къде ли не, за да мога да си купувам „Диор“, когато ми скимне. А Макс ще има най-хубавите дрешки и играчки. Само най-доброто за твоето семейство, нали така?

Джейсън за нищо на света не можеше да види нещо лошо в живота, който тя описваше. Ейми започна бавно да се усмихва.

— Звучи добре — каза накрая тя. — Какво ще кажеш да направя по един чай, за да го отпразнуваме?

— Да, моля те. Добре би било.

Ейми стана бавно от масата, обърна се с гръб към него, напълни чайника и отвори няколко тенекиени кутии подред, докато търсеше пакетчетата чай.

Но Джейсън изпитваше такова облекчение, че не обърна внимание на това.

— Какво ще кажеш за лятна вила във Върмонт? — попита той. — Ще си вземем някоя къща е каменни стени и цели акри с… с овощни дръвчета.

— Звучи страхотно — каза безизразно Ейми.

Но знаеше, че не я слуша. Беше потънал в мечтата си за щастлив, идиличен живот, в който щеше да има любяща съпруга и дете, при които да се връща. Когато намереше време за това, разбира се.

— Заповядай — каза усмихнато тя.

Джейсън се опита да я целуне по ръката, но Ейми се отдръпна и седна срещу него.

— Гледал ли си филма „Хубава жена“?

— Май не — усмихна й се невинно той.

— В него един бизнесмен, милиардер, се влюбва в една проститутка.

— Ейми, да не би да намекваш, че те смятам за…

— Не, остави ме да довърша, филмът имаше голям успех и всички мои познати страшно го харесаха, но…

— Но ти не.

— Не, хареса ми, но ме измъчваше мисълта какво ще стане по-късно. Какво би се случило, когато пет години по-късно се скарат и той й каже в лицето каква е била? А неговото образование, сравнено с нейното? Неговите пари срещу нейната бедност?

— Продължавай — рече предпазливо Джейсън. — Какво искаш да кажеш с това?

— Пий си чая, преди да е изстинал. Ние с теб сме като двойката в онзи филм. Ти си постигнал всичко, доказал си всичко пред себе си.

— Това едва ли е…

— Не, вярно е! Успял си да го направиш.

— Ейми, ти си красива жена и…

— И няма нужда да доказвам нищо, така ли?

— Не съм искал да кажа такова нещо.

— Виж — рече Ейми и се наведе към него. — Ако напусна тази къща, за да тръгна с теб, ти ще ме погълнеш, както героят на Ричард Гиър погълна младата жена, чиято роля се изпълняваше от Джулия Робъртс.

— Какво? — попита Джейсън и потърка очите си с юмруци. Сега, когато кризата беше отминала, му се спеше ужасно. Защо жените винаги искаха да обсъждат нещата посред нощ? — Може ли да поговорим за това сутринта?

Но Ейми като че ли не го чуваше.

— Защо мислиш, че отказвам да приема милостиня? — попита тя. — Всички ме знаят като вдовицата на пияницата, но имах нужда да докажа, че струвам нещо повече. Не искам да познават Макс като детето на пияницата. — Тя се наведе към него. — И със сигурност не искам да го познават като детето на милиардера.

— Аз не съм милиардер.

Джейсън едва успяваше да си държи очите отворени. Часовникът над печката показваше пет сутринта.

— Ейми, съкровище! — каза той. — Хайде да го обсъдим сутринта.

След това стана, улови я за ръката и я отведе в спалнята. Там свали халата й, отметна завивките и когато Ейми легна, той се сгуши до нея и я прегърна.

— Утре ще си говорим колкото искаш, обещавам ти. Ще ти обясня всичко и можем да обсъдим който филм ти хрумне. Но точно сега… — Той замълча, за да се прозине широко. — Сега… те обичам… — И заспа.

Ейми си пое дълбоко дъх.

— И аз те обичам — прошепна тя. — Поне така си мисля, но сега имам дълг, който е по-важен от любовта ми към един мъж. Аз съм майка на Макс и трябва да мисля първо за него.

Но не получи никакъв отговор от Джейсън, Когато видя, че е заспал. Ейми отметна рязко завивките, стана и го погледна сърдито.

— Не е достатъчно само да имаш личен самолет, за да бъдеш баща — каза тихо тя, обърна се, отиде до гардероба и извади една стара чанта от дебел вълнен плат. След това, без да осъзнава какво прави, започна да хвърля разни дрехи в нея. — За да бъдеш баща, Джейсън Уайлдинг, трябва не само да носиш пари вкъщи, но и да бъдеш учител — каза тя под нос. — И на какво би го научил ти? Да купува всичко, което иска? Да завладява с лъжи сърцата на жените? Ще го научиш ли, че може да върши всякакви непочтени, потайни, нечестни неща, когато желае една жена, и че след това трябва само да каже „обичам те“, за да изтрие с тези две думички всичките си лъжи? — Тя се наведе съвсем близо до лицето му. — Джейсън Уайлдинг, не ми харесваш. Не ми харесва начинът, по който използваш парите си, за да мамиш хората, да плетеш заговори зад гърба им. Ти се отнесе с мен, Макс и всъщност с целия този град с презрение.

Джейсън само се обърна на другата страна и продължи да спи.

Ейми се отдръпна назад, погледна го и неочаквано разбра какво трябва да направи.

— Ние с Макс не се продаваме! Освен срещу добри дела — каза тя и почти се усмихна. — Сега си отивам, но те моля да не ме търсиш, защото дори и да ме намериш, пак няма да можеш да ме купиш.

После се обърна и тръгна към стаята на сина си.

ЧЕТИРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

Една година по-късно

— Господин Евънс иска да ви види, господине — каза госпожа Хъкнол зад гърба на Джейсън.

Той не си направи труда да се обърне, но кимна, като продължи да гледа през прозорците, които заемаха цялата стена от пода до тавана. Манхатън лежеше на тридесет етажа по-надолу и хората и колите приличаха на играчки. Не знаеше защо още наема частни детективи. Година преди това целият му живот се въртеше около докладите на първия. Изискваше ги всеки ден и приемаше обажданията, където и да се намираше. Но когато детективът не откри и следа от госпожа Ейми Томпкинс и бебето й, Джейсън го освободи и намери друг.

През изминалата година бе наемал и уволнявал толкова детективи, че вече не си спомняше броя им. Беше опитвал с всякакви — от съмнителни типове, чиито реклами обещаваха да хванат всеки неверен съпруг, до мъже, пенсионирали се в Скотланд Ярд. Но никой не успя да намери една жена и малкото й момченце.

— Нямате нищо, с което да започнем — казваха му всеки път и това беше вярно. Последната снимка на Ейми беше от дванадесетгодишната й възраст. Милдред, свекърва й, беше фотографирала Макс, но Ейми не присъстваше никъде на снимките. Хората от родния й град казваха, че къщата, където е отраснала, е изгоряла седмица след смъртта на майка й, така че и оттам не можеха да вземат снимката й. На всичкото отгоре я нямаше на нито една от общите фотографии, правени в гимназията.

Детективите казваха, че й е било нужно само да си намери второкласен адвокат в някой забутан град и да си смени името. Адвокатът щял да пусне съобщение в местния мижав вестник и „дори Господ няма да го прочете“, според един от тях. А с новото си име Ейми можеше да бъде навсякъде. Америка беше пълна със самотни жени и деца без бащи.

Джейсън ги уволняваше един след друг; истината му се струваше твърде болезнена. Цяла година бе плащал на разни типове да намерят една жена и едно дете, но без успех.

Той чу как последният детектив влиза в стаята, но се обърна едва когато мъжът се покашля.

— Ти пък какво правиш тук? — попита троснато Джейсън, защото пред него стоеше Дейвид.

— Почакай! — каза Дейвид, тъй като брат му се канеше да натисне бутона, за да извика секретарката. — Моля те, само пет минути; нищо друго не искам от теб.

Джейсън махна пръста си от бутона, но по позата му личеше, че е останал непреклонен.

— Пет минути, не повече. Кажи каквото имаш и се махай.

Вместо да заговори, Дейвид пъхна ръце в джобовете на панталоните си и започна да се разхожда из стаята.

— Винаги съм мразил твоите офиси — каза нехайно той. — Толкова студени изглеждат с тези стъкла и картини! Кой ти ги избира?

Когато отново го погледна, Джейсън му каза намръщено:

— Четири минути.

— Искаш ли да видиш снимките от сватбата ми?

Джейсън гледаше студено брат си, без да отговори нищо. Година преди това, в онази ужасна сутрин, когато се събуди и откри, че Ейми и Макс ги няма, двамата с Дейвид за малко не се сбиха. Дейвид го обвиняваше за всичко; казваше му, че той е виновен, задето Ейми и Макс са навън в снега, без средства за издръжка, без приятели и семейство, без каквато и да било помощ.

Джейсън пък обвиняваше брат си, че изобщо е започнал всичко. Но въпреки това, един час след като се беше събудил, организира претърсване. Само че дотогава следите вече бяха заличени. Една пътуваща жена с дете бе твърде обичайна гледка, за да направи впечатление на когото и да било.

След изчезването й, когато Паркър взе страната на Дейвид, между двамата братя се появи първата пукнатина. Вярната секретарка на Джейсън; жената, която от години му бе дясна ръка, неочаквано се бе превърнала в негов враг. За пръв път, откакто я познаваше, тя застана против шефа си и му каза какво мисли за него.

— Нищо чудно, че ви е напуснала — рече тихо Паркър, но тъй като говореше искрено, гласът й бе по-силен и от сирена. — Вие нямате сърце, Джейсън Уайлдинг. Гледате на хората като на стока, която може да бъде купувана и продавана. Мислехте си, че понеже ми плащате висока заплата, можете да се отнасяте с мен така, сякаш не съм човек. Помислихте си, че понеже сте купили за бебето на Ейми пълна стая с мебели, тя ще ви падне в краката. Само че единственото нещо, което пораждат мъже като вас, е алчност. Накарахте ме да ви искам все повече и повече пари, докато започнах да се презирам. Но аз се нуждая от своето самоуважение, така че напускам.

Нищо на света не можеше да смае Джейсън повече от измяната на Паркър. Когато я освободи, смяташе, че никога повече няма да я види, но се излъга, защото три месеца по-късно получи покана за сватбата на доктор Дейвид Уайлдинг и госпожица Чери Паркър.

За Джейсън, който все още правеше всичко възможно да намери Ейми и Макс, сватбата представляваше последното предателство. И сега едва понасяше присъствието на брат си. Ако Дейвид не му се беше обадил тогава с лъжата, че баща им умира… Ако не си бе въобразил, че се е влюбил в една вдовица с дете… Ако Джейсън не се беше вързал на скалъпената му история за лош късмет…

— Какво искаш? — попита Джейсън, като го гледаше ядосано.

— Семейство, това е всичко. Бракът и установяването на едно място променят човека. Искам да дойдеш за вечеря на Коледа. Чери е прекрасна готвачка.

— И кухнята й е хубава — каза Джейсън, като си спомни каква сметка му се бе наложило да плати за построяването на приказната кухня в къщата на баща си. И това не беше всичко: тогава готвачът му го напусна, за да регистрира собствена фирма за производство на изискани бебешки храни. По-късно, когато разбра, че бизнесът на Чарлз не върви особено добре, се опита да позлорадства, но вместо това му дожаля за бившия му готвач. Предизвикателната арогантност на Чарлз не ставаше за пред банкери и той не успя да намери средства за производството си.

— Още ли те притеснява това? — попита троснато Дейвид. — Пустата му кухня, ще ти я платя! Не знам как, но ще го направя.

Неочаквано Дейвид седна на стола срещу Джейсън, който стоеше прав като бастун зад бюрото си.

— Какво искаш от всички ни? Какво искаш от живота? Нима мислиш, че ако откриеш Ейми, тя ще се върне при теб и ще заживее в златната ти клетка? Тя не искаше да бъде затворничка, независимо от затвора. Не можеш ли да го проумееш? Не можеш ли да й простиш? Да простиш на мен?

Джейсън не се помръдна и продължаваше да гледа брат си по същия начин. Как можеше да обясни, че за няколко кратки дни е усетил истинското щастие? Простичкото и старомодно щастие. Докато живееше у Ейми и Макс, бе изпитвал удоволствие да прави подаръци на другите, да върши разни неща, да слуша, да се смее. Ейми имаше някакъв особен подход…

Трябваше да я прогони от мислите си, иначе щеше да полудее. Не минаваше и ден, без да се запита колко ли е пораснал Макс. Вече ходеше, а сигурно и говореше.

А може би не. Може би и двамата бяха мъртви. На света имаше ужасни хора и…

— Виждам, че няма да се откажеш — каза Дейвид и се изправи. — Но все пак точно тази твоя черта те прави силен. И слаб. Виж, днес е Бъдни вечер и трябва да хвана самолета за дома. Искам да дойдеш с мен и…

— Имам други планове — отвърна Джейсън, като гледаше ядно брат си. Тази вечер апартаментът му щеше да бъде пълен с хора, защото днес се навършваше цяла година, откакто за пръв път бе зърнал Ейми и Макс. Тази вечер щеше да се напие с шампанско до забрава, а утре нямаше да се събуди сам.

— Добре, поне опитах — каза Дейвид и се отправи към вратата. — Ако имаш нужда от нас, знаеш къде сме.

Понечи да каже и още нещо, но когато видя каменното лице на брат си, само сви рамене и отиде до вратата. Там обаче се спря с ръка на бравата.

— Знам, че все още тъгуваш за Ейми и Макс, но, на този свят има и други хора. Има дори и други деца.

След това, когато не получи отговор, Дейвид въздъхна и излезе от стаята.

Джейсън натисна бутона на секретарката си.

— Обади се на „Хари Уинстън“ и ги накарай да ми изпратят подбрани модели годежни пръстени.

— Годежни? — попита госпожа Хъкнол.

— Да! — отвърна троснато Джейсън и натисна бутона, за да прекъсне връзката.

ПЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

— О, Джейсън, скъпи! — измърка Доун и потърка в него идеално поддържаното си тяло. — Партито е прекрасно! — Някак успя да го каже така, че да прозвучи „прр-р-рекрасно“. — Никога досега не съм виждала толкова много известни личности на едно място.

Джейсън седеше мълчаливо на стола, пиеше може би петата си чаша шампанско и гледаше хората наоколо. „Наистина са известни и богати — помисли си той, — а също и красиви.“ Жените излъчваха онзи лъскав блясък, който се придобиваше след много часове в салоните за красота по цял свят. Кожата и косите им блестяха от здраве и козметика, която струваше повече от държавния резерв на няколко малки държави, взети заедно.

— Какво ти става? — попита Доун и малка бръчица загрози съвършеното й чело, за което Джейсън знаеше, че не е съвършено по рождение. Беше „опънато“, както и всичко по цялото й тяло бе опъвано или подплатявано. Изглеждаше на двадесет и седем, но Джейсън се изкикоти вътрешно, когато му мина през ума, че изобщо няма да се учуди, ако разбере, че е на седемдесет и пет.

— Защо ме гледаш така? — попита тя. Беше приседнала на облегалката на стола му, тъй че дългото й, стройно бедро с добре оформени мускули да му бъде подръка.

— Чудех се на колко години си.

Доун едва не се задави с питието си и по съвършено гримираните й бузи избиха гневни червени петна.

— Май тази вечер си в лошо настроение — каза тя със свити устни. — Защо не станеш да поговориш с гостите си?

После лицето й засия, сякаш за нищо на света нямаше да си позволи да му се разсърди.

— Знам какво ще те разведри! Какво ще кажеш да ти дам сега коледния подарък?

— Имам достатъчно вратовръзки — рече той.

— Не, глупчо, не е вратовръзка, а… — Тя се наведе така, че да докосне рамото му с гърди, и му прошепна на ухо похотливите си замисли.

Джейсън се отдръпна и й се усмихна ехидно.

— Не смяташ ли, че трябва да остана тук с гостите си?

В очите й се появи сянка на обида. Тя стана и се отдалечи, оставяйки го сам.

Джейсън не знаеше дали да се радва, или да се чувства още по-самотен. „Да го вземат мътните брат ми — помисли си отново той. — Справях се отлично, преди да се появи с приказките си за брак и семейство.“ Това посещение, заедно с празника и годишнината от изчезването на Ейми, можеше всеки момент да го извади от релси.

Очаквайки, че ще му бъде трудно да изкара тази вечер, беше наел един известен дизайнер по вътрешно обзавеждане да организира парти в апартамента му, за да го разсее. Не можеше да не признае, че дизайнерът е свършил превъзходна работа и че партито е изискано. Украсата бе великолепна, а кристалът проблясваше на светлината на свещите, в хармония с основния тон от сребърно и бяло.

Храната беше чудесна, всяка хапка бе истинска наслада. Или поне така му казваха: цяла вечер не бе докоснал нищо друго освен шампанско.

А щом всичко в живота му беше чудесно, защо се чувстваше толкова нещастен? Разбира се, беше загубил жената, която смяташе, че обича, но не се ли случваха всеки ден такива неща? И нима всички се измъчваха от депресии цяла година след това?

Джейсън знаеше, че ако има малко ум в главата, ще направи това, което го бяха посъветвали всички — от детективите до собствения му брат: да забрави, че може да намери тази жена и малкото й момченце. Както му бе казал един от детективите: „Ако имах вашите пари, нямаше да се притеснявам за някоя мацка; щях да си ги купя всичките.“ Тогава Джейсън го уволни на минутата и се опита да изтрие тези думи от съзнанието си.

Но сега, докато гледаше бляскавите хора в бляскавия си апартамент, той си ги спомни. „Щях да си ги купя всичките“, беше казал мъжът. Не бяха ли горе-долу такива и думите на Ейми? Не го ли обвиняваше, че се опитва да си купи семейство?

Той направи знак на келнера да му напълни чашата и продължи да наблюдава гостите си. През тази година бе направил всичко възможно да забрави последната си нощ с Ейми. Цели дванадесет месеца отказваше да мисли, дори да си спомня за това. Дванадесет дълги месеца, в които подхранваше гнева си. Само ако го беше послушала… Ако се беше замислила над думите му… Ако просто беше изчакала до сутринта, за да поговорят…

Джейсън пресуши чашата и отново я вдигна, за да бъде напълнена. Тази вечер, макар да се намираше в съвършено различна обстановка и гигантската елха в ъгъла с нищо да не напомняше на онази, която бяха украсявали двамата с Ейми, все едно че отново беше с нея.

Пред очите му заплуваха образи и накрая престана да вижда хората в стаята. Спомни си как Ейми се смееше, как го дразнеше, как се вълнуваше от възможността да купи на детето си малко мебели.

Сервитьорът понечи да напълни чашата му, но Джейсън му махна с ръка да го остави сам. След това закри очи. За първи път, откакто Ейми го беше напуснала, си помисли: „Защо не я слушах какво ми говори?“

Той вдигна рязко глава и се озърна. Никой не го гледаше. Всички бяха твърде заети да се наблюдават един друг и да се наслаждават на ястията и питиетата, за да се сетят за домакина на партито, който седеше тихичко в един ъгъл и бавно полудяваше.

„Полудявам“, помисли си той. Цяла година не бе имал и миг покой. Опита се да продължи да живее, но не успя. Излизаше с много жени, с красиви жени, и дори днес си бе помислил дали да не помоли последната от тях, Доун, да се омъжи за него. Може би имаше нужда точно от брак, за да забрави. Може би, ако създадеше собствено дете…

Той се сепна и гърлото му се сви. Какво беше казал Дейвид? Има и „други деца“. А в съзнанието на Джейсън имаше само едно дете — Макс.

Но бе загубил това дете, защото…

Джейсън отново потърка очи с ръка. Може би заради изпития алкохол, а може би и заради годишнината, тази нощ не можеше да предизвика у себе си обичайния гняв към Дейвид, към градчето Абърнати, към баща си и всички останали.

— Тя избяга заради мен — каза си Джейсън.

— Джейсън, ела при нас! — подвикна един мъж отдясно.

Беше главен изпълнителски кадър в една от най-големите корпорации на света. Бе дошъл на партито, защото се страхуваше, че се канят да го уволнят, и се опитваше да получи работа при Джейсън. Всъщност всички в тази стая бяха дошли, защото искаха нещо от него.

Той поклати глава и се обърна на другата страна. Ейми си беше отишла, защото искаше да я сложи в една къща и да я остави там. Искаше да й отнеме свободата и волята, без да си причини и най-малкото неудобство.

„Истината е горчива — помисли си Джейсън, — много, много горчива.“ Къде ли щеше да се намира тази нощ, ако бе успял да я убеди да се омъжи за него?

„Тук — помисли си той, — точно като сега, защото все още щях да считам изпълнителските кадри за много важни хора.“

„А къде щеше да бъде Ейми?“, запита се и веднага си отговори. Щеше и нея да принуди да дойде. Щеше да й каже, че в качеството си на негова съпруга е длъжна да присъства на деловите му партита и да му помага в печеленето на пари.

„Пари“, помисли си той и огледа хората в стаята. Блясъкът на бижутата им беше достатъчен, за да ослепи човек. „Ти ще ме погълнеш“, беше му казала Ейми. Тогава не бе успял да я разбере, но сега разбираше. Представи си я в тази стая от хром и стъкло, с майсторски украсена елха и изкусно разкрасени хора, и почти усети колко нещастна е щяла да се чувства.

„Други деца — беше му казал Дейвид. — Други деца.“

След като беше изгубил завинаги Макс и Ейми, можеше поне да направи в този живот нещо друго, освен да печели пари.

— Други деца — каза гласно той.

Доун мигновено се появи до него и Джейсън я погледна така, сякаш я виждаше за пръв път. Той бръкна в джоба си, извади пръстена с огромен сапфир и й го подаде.

— О, Джейсън, любими, приемам! С радост! После посегна да го прегърне показно, така че всички в стаята да видят, но Джейсън я хвана внимателно за китките и я отстрани от себе си.

— Съжалявам за отвратителното си държане. Вероятно вече си разбрала, че не ставам за теб — каза той, — но искам да вземеш този пръстен. Носи го със здраве. — След това извърна очи и отново я погледна. — За нещастие трябва да те лиша от присъствието си: сетих се, че трябва да отида на едно място.

След тези думи й обърна гръб и излезе в коридора. Робърт, икономът му, веднага изникна зад него.

— Излизате ли, господине?

— Да — отговори Джейсън.

Мъжът вдигна палтото му и той пъхна ръце в ръкавите.

— И кога да кажа, че ще се върнете?

Джейсън хвърли поглед назад към празнуващите.

— Не мисля, че ще се върна тази вечер. Погрижи се да не им липсва нищо.

— Много добре, господине.

Робърт му подаде клетъчния телефон — нещо, без което Джейсън никога, ама никога не излизаше. Той го взе и го погледна така, сякаш никога досега не го бе виждал.

После го пусна в кошчето за боклук и се отправи към вратата.

— Господине! — възкликна Робърт, за пръв път загубил самообладание. — Ами ако се появи нещо спешно? Ами ако имаме нужда от вас? Къде можем да ви намерим?

Джейсън се поспря за момент.

— Чувствам необходимост да поговоря с един човек, който знае какво е да загубиш дете. Знаеш ли онази църквичка на Шестдесет и осма улица? Там ще ме търсиш.

И излезе от апартамента, като остави иконома си със зяпнала уста.

ШЕСТНАДЕСЕТА ГЛАВА

Една година по-късно

Президентът на Съединените американски щати ще се радва да посети тържественото повторно откриване на град Абърнати, Кентъки. Помоли ме да Ви предам, че особено се интересува от стенописите със сюжети от „Хиляда и една нощ“ в градската библиотека, тъй като тези приказки са му любимите.

Джейсън прочете още веднъж писмото и точно когато се канеше да нададе победоносен вик, зърна втория пасаж, в който секретарят на президента молеше да бъде потвърдена датата на церемонията по откриването.

— Но това е… — Той млъкна ужасено и погледна часовника си, за да види коя дата е, впери яростен поглед и в календара на бюрото си и подозренията му се потвърдиха. — Дорийн!!! — изрева той с цяло гърло и след около три минути секретарката му влезе е бавна стъпка в кабинета.

— М-да? — каза тя, като го гледаше отегчено с големите си очи.

Джейсън отдавна беше научил, че нищо, никаква заплаха на света не може да наруши задоволството на Дорийн. „Успокой се“, каза си той, но след това погледна президентския печат на писмото и прати самообладанието си по дяволите.

Подаде й мълчаливо писмото.

— Но това е хубаво, нали? Казах ви, че ще успея да го доведа тук! Ние с Чери имаме връзки.

Джейсън обхвана с ръце главата си и направи опит да преброи до десет. Успя да стигне до осем, което бе истинско постижение за него.

— Дорийн — каза той, като едва се сдържаше. — Погледни датите. Колко време остава до идването на президента?

— Имате нужда от нов календар ли? — попита го озадачено Дорийн. — Щото ако е така, мога да ви купя един.

Тъй като Дорийн харчеше по шест хиляди долара месечно за канцеларски материали, беше му се наложило да закрие служебната й сметка и нямаше никакво намерение отново да я открива.

— Не, мога да поглеждам в някой от десетте календара на бюрото си. Дорийн, защо президентът идва само след шест седмици, когато откриването е планирано за след шест месеца? И защо смята, че стенописите в библиотеката ще бъдат със сюжети от „Хиляда и една нощ“, след като съм наел художник да изобрази мотиви от детски приказки?

— Детски приказки ли? — премигна Дорийн. Джейсън си пое дълбоко дъх, за да се овладее, но вместо това в главата му започнаха да се въртят идеи как да убие брат си. Дейвид отново бе примамил по-големия си, „по-мъдър“ брат да се съгласи на нещо влудяващо. Дорийн беше сестрата на Чери Паркър и още в началото Дейвид го бе помолил коленопреклонно да я наеме да му помага в обновяването на Абърнати. Тогава Джейсън се съгласи с готовност, понеже Паркър му липсваше, а и така и не бе успял да си намери поне наполовина експедитивна секретарка.

Но Дорийн бе толкова неподходяща, колкото Паркър — способна, и толкова бавна, неорганизирана и разсеяна, колкото сестра й — съвършена. Джейсън поиска да я уволни още след първите три часа от първия й работен ден, но Паркър беше бременна и започна да плаче — нещо, което напълно обърка Джейсън, тъй като нямаше представа, че бившата му секретарка е способна на подобно нещо.

— Не можеш ли да я задържиш само няколко дни? — примоли му се Дейвид. — Чери кара тежка бременност, а Дорийн е единствената й сестра. Ще ни направиш голяма услуга. Пък и си толкова добър в работата си, че изобщо не ти е нужна секретарка.

Джейсън се почувства поласкан и в крайна сметка се остави да бъде убеден.

Това беше преди осем месеца. Паркър все още беше бременна, все още се разплакваше за най-малкото нещо и Джейсън все още се опитваше да работи с Дорийн. Когато не разбираше погрешно нарежданията му, тя купуваше излишни неща, като например шест кутии червени кламери или дванадесет дузини визитници. „В случай че свършат“, обясняваше му тя. И сякаш това не беше достатъчно, си постави като лична цел да му помогне да превъзмогне Ейми.

— Детски приказки — каза уморено Джейсън. — Нали се сещаш, „Хъмпти-Дъмпти“, „Малката мис Мъфет“ и други подобни. Наехме човек да ги нарисува и той трябва да започне работа в понеделник. Ще му отнеме три месеца да изрисува цялата библиотека, а президентът ще дойде след шест седмици да ги види. Освен това той очаква да види „Хиляда и една нощ“, а не детски приказки.

Дорийн го погледна неразбиращо. Джейсън си помисли, че може би трябва да се обади на Дейвид да види дали жена му вече не е родила, защото в момента, в който това станеше, Дорийн щеше да изхвърчи оттук.

— Ами рицарите?

— Рицари ли? Какви рицари в „Хиляда и една нощ“? Какво изобщо имаш предвид? — С Дорийн човек никога не можеше да знае.

— Не, глупчо, като в „Робин Худ“.

На Джейсън му се прииска да изкрещи.

— В „Робин Худ“ няма рицари. — Бог да му бе на помощ, но започваше да я разбира!

— О! — премигна Дорийн.

Притежаваше сладникава хубост — с огромни очи, които изглеждаха още по-големи, защото ги гримираше в черно, и около двайсет кила къдрава руса коса на главата си. Мъжете в Абърнати едва не припадаха, когато минеше покрай тях.

— Дорийн — рече Джейсън, но този път по-настоятелно. — Откъде президентът на Съединените щати е останал с впечатлението, че ще правим стенописи със сюжети от „Хиляда и една нощ“?

— От онзи човек, който е открил света и се е возил с рицарите на Робин Худ — отвърна тя.

За нещастие понякога почти му доставяше удоволствие да разгадава логиката на Дорийн. Сега казаното от нея заподскача безредно из главата му: човекът, който е открил света, Робин Худ, рицарите. Името на Колумб го подсети.

— „Рицарите на Колумб“ — прошепна той и разбра, че е улучил, когато Дорийн завъртя отегчено очи, сякаш се ядосваше на бавната му мисъл.

„Рицарите на Колумб“ беше един от спонсорите на ремонта на библиотеката в Абърнати и незнайно защо, Дорийн беше избрала да се съсредоточи именно върху тях. Как обаче беше стигнала от „Рицарите на Колумб“ до „Хиляда и една нощ“, това го озадачаваше, но всъщност логиката на Дорийн винаги успяваше да го постигне.

— Какво те кара да мислиш, че стенописите в библиотеката ще бъдат със сюжети от „Хиляда и една нощ“? — попита тихо той.

Дорийн въздъхна.

— Господин Гейбълс много харесва принцеса Каролин, а тъй като тя се намира там, разбира се, че това би харесала.

Отне му доста време, докато осмисли доводите й — ако изобщо можеха да се нарекат така. Господин Гейбълс бе собственик на местния магазин за домашни любимци, който се намираше в съседство със сградата, където се събираха „Рицарите на Колумб“. Принцеса Каролин пък живееше в Монако, което звучеше като Мароко, което пък беше част от Арабския свят.

— Разбирам — каза бавно Джейсън. — А интересът на господин Гейбълс към принцесата те е навел на мисълта, че библиотеката трябва да бъде изрисувана с мотиви от „Хиляда и една нощ“, а не от детски приказки.

— Изглеждат по-добре от Хъмпти-Дъмпти, а и президентът не би дошъл, за да види Малката Бо-Пийп.

Джейсън хвърли поглед към писмото и не можа да не признае, че тя има известно право.

— Виж, Дорийн — каза търпеливо той. — Проблемът е, че човекът пристига утре със самолет от Сиатъл, а цяла година е приготвял скиците за стенописите и…

— О, за това ли се притеснявате? Мога да го уредя — каза тя и излезе от стаята. — Ето — рече след малко, когато се върна. — Това пристигна преди две седмици.

На Джейсън му се прииска да я нахока, задето е оставила писмото да се търкаля из канцеларията цели две седмици, без да му го покаже, но реши да си спести енергията и първо да го прочете. В него пишеше, че художникът си е счупил дясната ръка и няма да може да работи поне четири месеца.

— Няма да се развикате пак, нали? — попита Дорийн. — Искам да кажа, това е само счупена ръка. Ще се оправи.

— Дорийн — изпъшка Джейсън и се изправи, като се радваше, че тя е от другата страна на бюрото, иначе можеше да се изкуши да я хване за шията и да стисне здраво. — След шест седмици президентът на Съединените щати ще дойде да посети един град, чието обновяване ще бъде завършено след месеци, а той иска да види стенописи, които още не са нарисувани, защото нямам художник. — Гласът му започна постепенно да се повишава, докато най-сетне стигна до крясък.

— Не ми крещете — каза спокойно тя. — Не ми е работата да наемам художници. — След това се обърна и излезе от стаята.

Джейсън се строполи на стола толкова силно, че едва не го счупи.

— Защо се отказах от бизнеса? — промърмори той и за кой ли път вече си спомни с носталгия за някогашния си експедитивен и организиран живот.

Когато се премести в Абърнати, той се опита да вземе и най-добрите си служители, но повечето от тях просто му се изсмяха. Икономът му например.

— Да напусна Ню Йорк, за да отида в Кентъки? — попита той, силно развеселен. — Не, благодаря!

Подобно бе отношението и на останалите, които работеха за него. Така че Джейсън се върна в родния си град буквално сам. Или поне така се чувстваше тогава.

Джейсън погледна бебешките снимки на Макс на десния горен ъгъл на бюрото си. „Две години — помисли си той, — без да чуя нищичко и за двамата.“ Сякаш земята се беше разтворила, за да ги погълне. Бяха му останали само тези снимки, които някога измоли от Милдред, свекървата на Ейми, и ги постави в рамки от чисто сребро. Само най-доброто за неговия Макс.

Поне все още мислеше за детето като за свое. И в това отношение бе сам, защото никой не му съчувстваше, че чезне по една жена и едно бебе, които бе познавал само няколко дни.

— Съвземи се най-сетне! — каза веднъж баща му. — Жена ми умря. Не е имала избор дали да ме напусне или не, но това момиче, дето го търсиш, те е напуснало и оттогава не се е обаждало. Трябва да схванеш намека и да си набиеш в дебелата глава, че тя не е искала нито теб, нито парите ти и затова си е плюла на петите.

— Парите ми нямат нищо общо с това — отговори тихо Джейсън.

— Айде бе! Тогава защо даде една камара от тях на цяла пасмина от ония, дето си мушат носа навсякъде, за да я намерят? Ако не се е продавала, докато е била тук, кое те кара да мислиш, че ще успееш да я купиш, когато я няма?

Джейсън не можа да му отговори нищо, но пък баща му бе единственият човек на света, който можеше да го накара да се почувства като непослушно деветгодишно момче.

Дейвид прояви даже още по-малко съчувствие и единственото лечение, което измисли за брат си, бе да го запознае с други жени. В началото спомена нещо за „ухажване по кентъкски“ и Джейсън разбра какво означава това едва когато започна да пристига храната. Неомъжени жени, разведени жени, жени, които се канеха да се развеждат, изникваха на вратата му с бурканчета или чинии с лакомства.

— Помислих си, че ще искаш да опиташ от моята туршия — мъркаха те. — Миналата година е нея спечелих синя лента на щатския панаир.

На третата седмица от пристигането му кухнята му вече бе пълна с всички видове туршии, сладка и сосове, известни на човечеството. А хладилникът му винаги беше натъпкан с кейкове и зелеви салати.

— За мъж ли ме мислят или за шопар, който трябва да бъде угоен? — попита Джейсън брат си една вечер, докато седяха в бара на чаша бира.

— По малко и от двете. Тук е Кентъки, нали разбираш. Виж, големи ми братко, трябва да излезеш с някоя от тях. Трябва да се върнеш към живота и да престанеш да бленуваш за нещо недостижимо.

— Аха, и аз така предполагам, но… Нали не смяташ, че могат да ме сложат в саламура и да се състезават на следващия панаир?

Дейвид се засмя:

— Може би. Но за всеки случай опитай първо с Дорис Милър. Нейният специалитет е джин от черничеви плодове.

Джейсън се поусмихна.

— Добре, ще опитам. Но…

— Знам — отвърна тихо Дейвид. — Ейми и Макс ти липсват. Ала трябва да продължиш да живееш. Тук жени колкото щеш. Виж мен. Бях луд по Ейми, но след това срещнах Чери и… — Побърза да млъкне, защото на Джейсън още не му беше минало, задето е загубил чудесната си секретарка и е принуден да търпи Дорийн.

Така че сега излизаше с най-различни жени и те всичките без изключение се влюбваха в парите му.

— Че какво очакваш? — попита троснато снаха му. — Ти си богат, хубав, хетеросексуален и свободен. Разбира се, че ще се опитват да се омъжат за теб.

Джейсън харесваше Чери много повече като секретарка, отколкото като бременна роднина. Нямаше нужда да му напомнят, че най-предпочитаното нещо в него е банковата му сметка.

— Направо си я идеализирал — каза Чери с вече обичайния си яден тон. Бременността не й понасяше добре и тялото й бе толкова подуто, че дори и носът й изглеждаше надебелял. На всичкото отгоре докторът й бе предписал да лежи. — Ейми Томпкинс е много мила жена, но не и необикновена. Наоколо има много Еймита, просто трябва да ги намериш.

— Но тя не искаше да се омъжи за мен — въздъхна Джейсън.

Чери вдигна вбесено ръце във въздуха.

— Да не би да се интересуваш само от жени, които не искат да се омъжат за теб? По тази логика би трябвало да си лудо влюбен в мен.

— А! — усмихна се Джейсън. — Мога да те уверя, че няма такова нещо.

Чери го замери с една възглавница.

— Върви да ми донесеш нещо за пиене! И да сложиш лед. Много лед! После се върни да ми намериш дистанционното. О, боже, няма ли най-сетне да се роди това дете!

Джейсън буквално изхвръкна от стаята, за да изпълни нарежданията й.

И така, беше в Абърнати вече почти година и му се струваше, че е излизал с всички жени в Кентъки, няколко от Тенеси и две от Мисисипи. Но нито една от тях не го интересуваше. Все още не преставаше да мисли за Ейми и Макс. Къде ли бяха? Как изглеждаше сега Макс?

— Вероятно сега за нея се бият поне шестима — беше казала Милдред Томпкинс миналия месец. — Тя притежава онова качество, което кара мъжете да правят за нея разни неща. Искам да кажа, виж теб. Отказа се от всичко, за да й помогнеш.

— От нищо не съм се отказал, аз…

В очите на повечето хора усилията му да спаси родния си град изглеждаха велики и благородни, но за роднините и близките му в Абърнати, Кентъки, той просто „се топеше по едно момиче“.

Но каквато и да беше истината, положението не бе особено приятно и той неведнъж се бе заклевал да махне снимките на Макс от бюрото си и да положи усилия да се отнесе сериозно към някоя от жените, с които излизаше. Както беше изтъкнал брат му, не ставаше по-млад с времето и ако искаше семейство, трябваше да се заеме с това.

Но сега имаше други проблеми. Президентът на Съединените щати щеше да пристигне в Абърнати съвсем скоро, за да види някакви стенописи от „Хиляда и една нощ“, а Джейсън дори не разполагаше с художник. Съвсем по навик, той вдигна телефона и понечи да каже на Дорийн да го свърже с Милдред, но се сети до какво ще доведе това. Дорийн щеше да попита с коя Милдред по-точно да го свърже, сякаш не се обаждаше на бабата на Макс по три пъти седмично.

Джейсън набра номера, който знаеше наизуст, и дори не си направи труда да се представи, когато чу гласа й.

— Знаеш ли някой тук да може да нарисува в библиотеката стенописи от „Хиляда и една нощ“ и да го направи наистина бързо?

— О? Мен ли питаш? Питаш човек от малкия стар Абърнати? Какво стана с твоя прехвален градски художник?

Джейсън въздъхна. Останалите хора се държаха с него като със светец, но жителите на родния му град смятаха, че прави неща, които отдавна е трябвало да направи, и дори че това не е достатъчно.

— Знаеш, че този художник е считан за най-добрия в страната и един от най-добрите в света. Именно затова исках него за този град, но… — Той направи пауза, за да се поуспокои. — Виж, нямам нужда от караници тази сутрин.

— Какво е направила този път Дорийн?

— Поканила е президента с пет месеца по-рано и е променила темата на стенописите от детски приказки на „Хиляда и една нощ“.

Милдред подсвирна.

— Това ли е вече най-доброто й постижение?

— Не. Никога няма да надмине онзи път, когато уреди да доставят храната един ден след пристигането на тристата гости. Или когато изпрати новото обзавеждане в Южна Америка. Или когато…

— Чери роди ли вече?

— Не — процеди през зъби Джейсън. — Бебето закъснява вече единадесет дни, но Дейвид казва, че можело да са объркани датите и…

— Та какво беше това за стенописите? — прекъсна го Милдред.

Той й изложи набързо проблема. Цяла година, още от завръщането му в Абърнати, Милдред му бе оказвала безценна помощ. Тя познаваше всички и всичко. Никой в града не можеше и да мигне, без Милдред да разбере за това.

— Не слагай онези двама мъже в един и същи комитет — каза му тя веднъж. — Съпругите им спят заедно и те се мразят.

— Съпругите им?… — учуди се Джейсън. — В Кентъки?

Тя само повдигна вежди.

— Я не ми се надувай, градски шмекер такъв!

— Да, но съпругите им? — попита Джейсън, като усещаше как губи още малко от невинността си.

— Да не би да си мислиш, че като говорим бавно, живеем в някой филм на Пат Бун? Пък даже и старият Пат е сменил фасона, нали?

Така че щом се появеше проблем, Джейсън знаеше, че трябва да се обади на Милдред.

— Познаваш ли някого или не?

— Може би — каза най-сетне Милдред. — Може и да познавам, но не знам дали ще бъде… свободен.

— Ще платя двойно! — каза бързо Джейсън.

— Джейсън, миличък, кога най-сетне ще научиш, че парите не могат да решат всеки проблем?

— Тогава какво иска? Престиж? Президентът ще види работата му. А като се има предвид колко бързо се променят нещата в Абърнати, след двеста години стенописите още ще си стоят. Плюс това, колкото и да иска, ще му платя.

— Ще опитам — рече тихо Милдред. — Ще направя всичко възможно и веднага ще ти кажа какво е станало.

След като затвори, Милдред остана замислена няколко секунди. Въпреки острата си забележка за парите, дълбоко в себе си знаеше, че сегашният Джейсън и онзи, който беше дошъл в Абърнати преди година, не са един и същи човек. Беше се върнал в родния си град с намерението да се прави на Дядо Коледа, като си въобразяваше, че всички ще паднат на колене и ще му зацелуват краката от благодарност. Но скоро започна да се сблъсква с най-различни проблеми и стана част от тукашния живот. Беше започнал с желанието да остане на разстояние, надменен, далеч от жителите на града, но това не му бе позволено и тя бе убедена, че сега Джейсън не би приел да е другояче.

Все още загледана в телефона, тя се усмихна при спомена за всички жени в Абърнати, направили какво ли не, за да го спечелят за брак. Или просто, съвсем по старомодному казано, да го спечелят за леглото си. Но Милдред знаеше, че Джейсън не е докоснал никое от момичетата в родния си град. Нямаше представа какво прави по време на честите си пътувания до Ню Йорк, но към жените в Абърнати не бе нищо друго освен кавалер.

„С което направо ги вбесява“, помисли си развеселено тя. В радиус от три окръга нямаше сбирка по шев, читателски клуб или църковна среща, където да не се обсъждаше какво ще излезе от завръщането на господин Джейсън Уайлдинг в Абърнати, Кентъки.

„Само че — помисли си Милдред с усмивка, която с всяка секунда ставаше все по-широка — Джейсън продължава да държи снимките на Макс на бюрото си и говори за Ейми така, сякаш са се разделили едва миналата седмица.“

Тя сложи ръка върху телефонната слушалка. Не беше ли истинско съвпадение, че Джейсън се нуждаеше от художник, а тя съвсем случайно познаваше човек, който умее да рисува стенописи?

— Хм! — каза тя, докато вдигаше слушалката.

Беше съвпадение, доколкото успя да убеди лесно Дорийн да й даде адреса на художника в Сиатъл. След това му написа писмо, в което се казваше, че повече нямат нужда от услугите му, и изпрати от негово име съобщение на Джейсън, че си е счупил ръката. Това, че Дорийн се беше забавила с две седмици, докато му покаже писмото, бе улеснило още повече добре обмисления й план.

Тя набра номера, който вече беше жигосан в паметта й, и затаи дъх, изпълнена със съмнения. Ами ако тя точно сега нямаше нужда от тази работа? Ами ако откажеше? Ами ако продължаваше да се сърди на Джейсън и Дейвид, както и на целия Абърнати, задето са й изиграли такъв номер? Ами ако вече си имаше приятел?

Когато от другата страна отговориха, Милдред си пое дълбоко дъх и каза:

— Ейми?

СЕДЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

Ейми се облегна назад в седалката на самолета, загърна се в кашмиреното палто и затвори очи. Макс най-сетне беше задрямал и разполагаше с един от редките си мигове тишина.

Но въпреки относителното спокойствие, тя не можа да заспи. Чувстваше се развълнувана и изнервена. Предстоеше й отново да види Джейсън.

Тя затвори очи и си припомни онази ужасна нощ, когато беше избягала. Колко благородна се чувстваше тогава! Колко доволна от себе си, задето му беше казала, че няма нужда от парите му. Колко романтично бе да прогнозира живота си въз основа на предположенията си как ще завърши един филм — или поне как е щял да завърши в реалния живот.

Ейми зави отново Макс с одеялото, понеже постоянно се въртеше в детското креватче на самолета и се отвиваше. Летяха в бизнес-класа, така че не се налагаше да държи тежкото, вечно неспокойно двегодишно дете в скута си през целия полет.

Ейми се облегна назад, затвори отново очи и се опита да заспи, но образът на Джейсън не я оставяше на мира. Тя извади дебелата папка от чантата си, отвори я и отново прегледа статиите. През последните две години беше събирала всичко, написано за Джейсън Уайлдинг.

Беше продал повечето от фирмите си, за да се превърне в — по думите на списание „Форбс“ — най-младия филантроп на Америка. И филантропията му бе свързана най-вече с градчето Абърнати в Кентъки.

Ейми прочете отново една статия, в която пишеше как Джейсън Уайлдинг е преобразил малкия, беден, западнал Абърнати в силен и проспериращ град. Първото нещо, което беше направил, бе да инвестира в куцащата фирма за производство на бебешки храни „Чарлз и ко“.

Журналистът разказваше развеселено как Уайлдинг е дал четири милиона долара на една дребна рекламна фирма в Абърнати, за да направи кампания за новите бебешки храни на национално ниво. До появяването му тази фирма се занимавала само с рисуване на реклами за местните фирми в градския вестник. Но за най-голяма изненада и несъмнено удоволствие на всички, както се казваше в статията, рекламната фирмичка свършила добра работа. „Кой може да забрави телевизионната реклама с бебето с «аканото» лице? — казваше се в статията. — Или онази с домакинята на светско парти, която изпразва бурканчета от бебешките храни на «Чарлз и ко» върху бисквити, за да й служат като канапета?“

Рекламната кампания пожъна голям успех и още същата година „Чарлз и ко“ бе обявена за най-бързо разрастващата се фирма в страната. „А сега и на международно ниво — както в продажбите, така и в качеството. Кой би се сетил да сервира «Бьоф Строганоф» на едно бебе?“

И всичко това се произвеждаше и стерилизираше в Абърнати, Кентъки, осигурявайки хиляди работни места в един град, който някога бе имал петдесет и два процента безработица. „А малкото хора, които имаха работа, се трудеха извън града — казваше се в статията. — Но Джейсън Уайлдинг промени това.“

Имаше и други статии, които се занимаваха не толкова с фактите, колкото с философстване защо Уайлдинг е направил това. „Каква ли е изгодата за него?“, бе въпросът, на който всеки търсеше отговор. Защо се отказваше от толкова много, за да спечели толкова малко? Дори се носеха слухове, че Джейсън Уайлдинг не притежава и една акция от „Чарлз и ко“, но никой не им вярваше.

Ейми остави папката и затвори очи. Как ли щеше да реагира, когато го видеше отново? Беше ли се променил през последните две години? За личния му живот не се пишеше почти нищо и Ейми знаеше само, че излиза с много жени, но все още не е женен.

— Заспивай! — прошепна гласно тя, сякаш можеше да заповяда на съзнанието си да се укроти, но когато това не стана, извади скицника и започна да рисува.

В самолета беше студено. Тя беше чела, че авиокомпаниите нарочно не отопляват салоните, за да държат пътниците по местата им. Ако започнеха да отопляват, пътниците щяха да се събудят и да започнат да разговарят и да се разхождат. „Все едно че сме гущери“, помисли си тя навремето, когато го прочете.

Милдред й беше казала, че Джейсън иска сюжети от „Хиляда и една нощ“ и Ейми бе огледала доста стари илюстрации, за да нахвърля идеите си. Чудеше се обаче как ще илюстрира тези приказки в обществена библиотека, след като в повечето от тях имаше секс и насилие.

— Ще е се справиш — каза й тогава Милдред. — И ще успееш да понесеш срещата с Джейсън. Той все още е влюбен във вас с Макс.

— Да бе — отговори й Ейми. — Затова е излизал с почти всички жени в Абърнати. Поне така прочетох в една статия. А и не се престара да ме търси, нали?

— Ейми, той… — започна Милдред, но Ейми я прекъсна.

— Виж, тогава между нас нямаше нищо, освен че ме смяташе за човек, който се нуждае от милостиня. И толкова му хареса да се прави на Дядо Коледа с мен, че реши да го направи и с целия град. Още ли не са му издигнали паметник?

— Ейми, нещата не стоят точно така. Тук не му е лесно. Би трябвало да се запознаеш с Дорийн.

— А, да! Не забравяй, че смятам да стоя в Абърнати само шест седмици. Може и да не успея да се запозная с всички жени, с които си е имал работа през тези две години!

— Добре де — отвърна Милдред. — Нека да бъде твоето. Всичко, за което те моля, е да дойдеш тук с моя внук и да ми позволиш да го видя. Моля те, умолявам те! Едва ли си толкова жестока, че да откажеш на една баба…

— Добре! — отстъпи Ейми. — Ще го направя. Той знае ли, че ще дойда точно аз?

— Не. Няма представа, че някой знае къде си. Не че и аз го знам от кой знае колко време. Е, кажи ми, моят внук научи ли се да пълзи?

— Не. Премина от седене направо в тичане. Милдред, ще престанеш ли да говориш така, че да ме караш да се чувствам виновна?

— Не. Мисля, че съм много добра в това отношение, какво ще кажеш?

Ейми неволно се усмихна.

— Най-добрата — каза тихо тя. — Ти си най-добрата.

Така че сега пътуваше със самолета, а Макс спеше спокойно до нея. Връщаше се в Абърнати и й предстоеше да се срещне с мъжа, присъствал във всяка нейна мисъл през последните две години. Но въпреки мислите, въпреки прочетеното и казаното от Милдред, тя знаеше, че тогава е постъпила правилно, като го е напуснала. Може и да си бе все същият, може би все още се опитваше да купи всичко, което искаше, но тя определено се бе променила. Нямаше я вече глупавичката малка Ейми, която чакаше някой мъж да дойде да се погрижи за нея. Сега, като си помислеше, май точно това бе правила по времето, когато се беше запознала с Джейсън.

Но незнайно как, в онази ранна коледна сутрин бе намерила смелост да си отиде. Сега, две години по-късно, все още се възхищаваше от себе си за този кураж — кураж, породен от страх, защото виждаше едно бъдеще без свобода. Виждаше как тя, Макс и всички други деца, които щяха да им се родят, ще бъдат погълнати от машината Джейсън Уайлдинг.

Така че напусна Абърнати с автобус и отиде в Ню Йорк, където се обади на една съученичка от гимназията. Бяха поддържали връзка през годините и тя се зарадва, когато Ейми се появи на вратата й. И именно тази приятелка я заведе в едно издателство, за да покаже рисунките си на редактора, а когато я назначиха като художник на илюстрации за детски книжки, й помогна да си намери апартамент и бавачка за Макс. Разбира се, помогнаха й и перлите, подарени от Дейвид. Направо се слиса, когато разбра, че са истински, а парите, които получи за тях, й позволиха да обзаведе апартамента си и да плати наема за четири месеца.

„Добре се справих — помисли си тя, загледана в скицника. — Не съм богата, нито известна, но се издържам сама. И Макс е щастлив.“ Синът й посещаваше група за игри три пъти седмично, а всяка минута, в която не работеше, тя прекарваше с него.

Колкото до мъжете, не бе намирала много време за тях. От работата и Макс не оставаха кой знае колко свободни часове. Често пъти излизаше през почивните дни с редакторката си, съпруга й Алек и дъщеря им. Алек подхвърляше Макс по присъщия на мъжете начин и това като че ли бе достатъчно за момчето. „Някой ден, съвсем скоро — помисли си тя, — ще започна отново да мисля за мъже, но още е рано.“

Ейми започна да нахвърля набързо идеите си за стенописите върху скицника и изобщо не се изненада от факта, че всички мъже на рисунките приличат на Джейсън.

Когато самолетът се приземи, сърцето й се качи в гърлото. Тя събуди внимателно Макс. Момченцето се размрънка, че не си е доспало, но когато видя, че са на непознато място, любопитството му надделя. Когато влязоха в сградата на летището, едва го удържа, тъй като беше решил да се повози на количката за багажа.

Съгласно обещанието си, Милдред бе изпратила кола да я чака и бе поръчала на шофьора да откара Ейми и Макс направо в дома й.

Но Ейми имаше други намерения.

— Ние ще слезем тук — каза тя, когато колата излезе на главната улица на Абърнати. — Моля ви, кажете на свекърва ми, че ще отидем при нея след около час.

Искаше да види промените, за които беше чела. Тя хвана Макс за ръка и тръгна надолу по улицата, като оглеждаше всеки магазин.

Преди си въобразяваше, че знае какво може да е направил Джейсън с града, но грешеше. Мислеше, че го е превърнал в мъничък Ню Йорк с бутици на Версаче и безброй картинни галерии. Но не. Той само беше ремонтирал и боядисал всичко. И премахнал модернизацията в много от магазините. Вървейки из града, Ейми имаше чувството, че се е върнала назад във времето, само дето тук не изглеждаше отживяло. Не приличаше на декор — като онези изкуствено пресъздадени градчета в увеселителните паркове.

Не, Абърнати изглеждаше точно такъв, какъвто бе станал: проспериращ фермерски град с хора, които бързаха насам-натам, и магазини, чиято търговия вървеше добре. Ейми крачеше бавно, а Макс се въртеше и обръщаше да види всичко, защото обичаше да гледа непознати хора и места.

Внезапно момчето се закова пред един магазин и Ейми едва не загуби равновесие. На витрината бяха изложени книжни въртележки, които един вентилатор караше да се въртят. Първата й мисъл бе, че това са просто въртележки, нищо особено, но после се сети, че за едно дете, привикнало към механизирани шумни играчки, те изглеждат вълшебно.

— Да влезем тогава — каза тя и личицето на Макс грейна.

Минути по-късно излязоха от магазина. Макс държеше в едната си ръка лъскава синя въртележка, а в другата — обвивка от бонбон. Смучеше покритото с шоколад парче сушен плод и Ейми се усмихваше. „Дом — помисли си тя — е мястото, където продавачът подарява бонбон на едно дете със сияещи очи.“

В края на улицата се намираше библиотеката на Абърнати. Входът й зееше отворен, отвън бяха спрели няколко пикапа и от сградата влизаха и излизаха работници.

Ейми си пое дълбоко дъх. Скоро щеше да види Джейсън, предчувстваше го. Макар да беше прекарала с него съвсем малко време, сякаш усещаше присъствието му навсякъде из градчето. Всичко, към което погледнеше, й напомняше за него. „Ето оттук купи на Макс обувки — помисли си тя. — А тук ме разсмя. Тук пък…“

— Искаш ли да влезем? — попита тя Макс и го погледна. Той продължаваше да смуче бонбона. — Тук е мястото, където ще работи мама.

Макс кимна и погледна въртележката, която вятърът отново беше завъртял.

Ейми пак си пое дълбоко дъх и заизкачва стълбите редом с Макс. Отначало в залата й се стори тъмно, но когато очите й привикнаха, видя, че работниците почти са привършили. Вече разглобяваха скелето и оставяха след себе си чисто бели гипсови стени, готови за нейните стенописи. Виждаше, че ще трябва да рисува точно срещу регистратурата и върху следващите две стени. В читалнята имаше голяма празна стена и вероятно там щеше да бъде главният стенопис.

Докато оглеждаше и си мислеше как ще разположи мотивите, от задната част излезе мъж, следван от хубавичка блондинка. Веднага щом видя, че това е Джейсън, Ейми се скри в сенките и притихна. Той разглеждаше някакви планове, а жената сякаш бе доволна просто да стои мълчаливо до него.

Ейми го наблюдаваше незабелязано от сенките. Беше се посъстарил, гънките около устата му сякаш бяха станали по-дълбоки. Или може би това се дължеше на светлината. Но косата му си беше същата — гъстата сребриста грива стигаше до яката му.

По дяволите! Беше по-хубав, отколкото си го спомняше. По дяволите и пак по дяволите!

Когато апетитната блондинка се наведе към него, Ейми изпита желание да й оскубе косата.

— Само че нямам право — прошепна и Макс я погледна въпросително. Тя приглади косата му и се усмихна, а той се обърна, за да погледне мъжа, застанал само на няколко метра от тях.

Ейми се укори. Беше дошла тук да работи и нищо повече. Работа, от която се нуждаеше. Работа, която…

„Добре де — каза си тя. — Забрави го. Забрави Джейсън. Спомни си какъв номер ти изигра. Спомни си всички снимки, на които си го видяла е разни бляскави жени, увиснали на ръката му.“

Ейми си пое дълбоко дъх, стисна още по-здраво ръката на Макс и пристъпи напред. Преди да се е обърнал да я види, тя произнесе:

— Джейсън, колко се радвам отново да те видя.

Той се обърна и Ейми му протегна ръка.

— Изобщо не си се променил — каза тя и кимна към Дорийн, която стоеше до него. — Все още почитател на дамите, както виждам. — После кимна на Дорийн, сякаш бяха големи приятелки, които споделят някаква тайна.

Имаше чувството, че ако замълчи, ще припадне. Едва издържаше втренчения поглед на Джейсън. Искаше й се да му се хвърли на врата и…

— Къде беше? — попита той, сякаш беше отишла до бакалницата и се бе върнала след пет часа.

— О, къде ли не! А ти къде беше? Аз пък защо ли питам!

Знаеше, че се държи като глупачка, но блондинката притежаваше всичко, което липсваше на Ейми, и това я тревожеше. Разбира се, че не ревнуваше. Само дето й се искаше да има приятел, чието име да изпусне уж случайно.

— Изглежда, потръгнало ти е — каза той, като кимна към кашмиреното й палто е мек вълнен шал с индийски десен. Отдолу беше облечена с кашмирен пуловер, панталони от фина вълна и ботушки от най-меката ярешка кожа. Златото проблясваше меко от ушите, шията, китките и токата на колана й.

— О, да. Но както… — Тя се озърна отчаяно и погледът й попадна върху пакетче чипс „Арнолд“. — Както казва Арни, аз си падам по хубавите неща.

Джейсън се намръщи и тя се усмихна вътрешно. Сърцето й се беше разтуптяло от лъжата, но когато погледна Дорийн, не успя да се сдържи:

— Макс, ела да поздравиш един мой стар приятел. И твой.

Тя вдигна Макс, който гледаше напрегнато мъжа, сякаш се опитваше да си го припомни. Джейсън искаше да го вземе на ръце, но гордостта му надделя. Какво беше очаквал? Че някой ден Ейми ще се върне, ридаейки, в живота му и ще му каже, че се нуждае от него, че светът е студен и жесток и той трябва да я защитава? На това ли се бе надявал? А с нея бе станало точно така, както казваха всички: беше продължила живота си, докато Джейсън стоеше на едно място и чакаше.

Е, какво трябваше да й каже сега — че е всичко за него? Че докато е въртяла луда любов с някой си „Арни“, той е мислел за нея всяка минута, всеки ден? Как пък не!

Неочаквано, още докато обмисляше какво да отговори на Ейми, Дорийн го прегърна през кръста и го притисна към себе си със скандална интимност.

— О, съкровище, Макс не е ли най-сладкото мъниче? — задърдори тя, без да обръща внимание на смаяния поглед на Джейсън. — Нямам търпение да си имаме наше собствено.

— Съкровище? — попита Ейми и Джейсън се учуди, когато я видя да се стъписва.

Прекалено услужливата Дорийн отново се намеси:

— А, това ли! Е, Джейсън не обича да го наричам „съкровище“ пред хората, но аз все му казвам, че това си е в реда на нещата: сгодените винаги се наричат с разни глупави имена.

— Сгодени? — едва прошепна Ейми.

Джейсън понечи да махне ръката на Дорийн от кръста си, но тя хвана пръстите му и се облегна на него, сякаш се бяха сраснали като сиамски близнаци.

— О, да! — измърка тя. — Ще се женим само след шест седмици, а все още имаме да купуваме тооолкова много неща за къщата.

Джейсън се сети, че трябва да престане да я зяпа така глупаво. Предполагаше, че Дорийн се опитва да му помогне и затова е съчинила тази история, но този път наистина бе отишла твърде далеч. Как, за бога, щеше да обясни всичко на Ейми? И щеше ли да му повярва тя?

— Сигурна съм, че Джейсън ще може да си позволи всяка къща, която пожелаеш — каза тихо Ейми.

— О, да, вече съм я избрала, но той не е съгласен. Не смяташ ли, че е много подло от негова страна? — Тя сръга Джейсън, без да обръща внимание на унищожителния му поглед.

— Ужасно — каза едва чуто Ейми.

— Но пък предполагам, че твоят Арни би ти купил най-хубавата къща в града — рече Дорийн.

Ейми изправи рамене.

— Разбира се. — След това загърна вълненото шалче около яката си. — Най-голямата и най-хубавата. Само да поискам — и е моя. Сигурна съм, че и Джейсън ще направи същото за теб.

— А ще ми помогнеш ли да избера обзавеждането, когато успея да го убедя?

— Аз ли? — попита смутено Ейми.

— Нали си художничка?

За момент и Джейсън, и Ейми я зяпнаха изненадано.

— Да, вярно е, но как разбра? — попита Ейми.

— Приличаш на художничка. Всичко по теб си пасва. Аз пък трудно успявам да съчетая черно и бяло. Нали, съкровище? Но Джейси си ме харесва такава, каквато съм, нали така, сладуранчо?

Джейсън отново направи опит да се измъкне от прегръдката й, но тя го беше стиснала като менгеме. Мина му през ума да я цапардоса по главата с кутията от обяда, която беше сложена наблизо, но реши, че ще е най-добре, когато остане насаме с Ейми, да й обясни всичко.

— Ти… ъъъ… ти ли ще рисуваш стенописите? — попита той и плъзна ръка зад гърба си, за да откопчи ръката на Дорийн.

— Да — отговори гордо Ейми, вече не толкова оживено. — Милдред ми каза, че сте объркали нещо с датите и темата на стенописите, и ме попита дали не бих могла да помогна. Донесох няколко скици, които може би ще искаш да… — Тя млъкна, защото Джейсън беше изръмжал тихо, сякаш нещо го болеше. — Добре ли си?

— Да — отвърна той, като търкаше със свободната ръка едната страна на кръста си. — Наистина бих искал да разгледам твоите скици. Може би трябва да се видим довечера и…

— О, съкровище, нали ми обеща довечера да избираме порцелана и сребърните прибори? Ще вземем „Норитейк“ и истинско сребро — каза тя на Ейми. — Джейсън, миличкият, е толкова щедър, нали, скъпичък? Е, поне за всичко останало, освен за къщата.

— Може би щедростта на всеки мъж си има граници — каза натъртено той и погледна Дорийн с очи, в които се четеше желание да я убие.

— Божке, бас държа, че Арни е щедър, нали? Искам да кажа, я виж какво палто носиш само! Щедър е, нали?

— Да, разбира се — отговори Ейми и погледна за момент Джейсън, като съжаляваше, че си е измислила този Арни, а не му е казала истината. Искаше й се… — Кога ще можеш да видиш скиците? — попита тя. — Мисля, че трябва да ги одобриш, преди да започна работа. Ще са ми нужни и няколко помощници, които да могат да вършат допълнителната работа.

— Разбира се, всичко, от което имаш нужда — каза Джейсън, след като най-сетне успя да се освободи от ръцете на Дорийн.

Но в момента, в който се отскубна от нея, Дорийн застана между двамата.

— И на мен все така ми казва: „Всичко, от което имаш нужда, Дорийн. Всичко по всяко време.“ Затова е много странно, дето не иска да ми купи къща, не мислиш ли? Може би ти ще успееш да го убедиш.

— Може би — отвърна Ейми и погледна часовника си. — О, боже, трябва вече да вървя! Свекърва ми ще…

— О, значи си омъжена? — рече Дорийн.

— Вдовица.

— Жалко! Съжалявам. Кога почина Арни?

— Не е починал. Той… Наистина трябва да вървя! Радвам се, че се видяхме, Джейсън. Ще бъда у Милдред, така че ако искаш да си поговорим за… за работа, знаеш номера. — После грабна ръката на Макс и буквално изхвръкна от сградата.

Отвън я чакаше колата, която Милдред беше изпратила за нея на летището.

— Надявам се да нямате нищо против, госпожице — каза шофьорът, когато тя и Макс се качиха, — но госпожа Томпкинс ме върна да ви закарам с момчето у тях.

— Не, не! — побърза да отговори Ейми. — Нямам нищо против. Само побързайте!

„Преди да съм се разплакала“, добави тя наум.

Все пак успя да сдържи сълзите си, докато стигнаха до Милдред. Там откри, че свекърва й е наела бавачка за Макс. Само след няколко минути Макс реши, че я харесва, и двамата отидоха в кухнята да пият какао.

— Всичко! — каза Милдред. — Искам да знам всичко, което те тревожи!

— Съсипах си живота, това е! — отвърна Ейми и се разрида в хартиените носни кърпички, които й подаде Милдред.

— Няма да ти е за пръв път.

— Какво? — каза Ейми и вдигна зачервените си очи.

— Ейми, скъпа, ти се омъжи за алкохолик и наркоман, което — нека почива в покой и въпреки че бе моето единствено дете — бе направо катастрофална постъпка. След това един богат и хубав мъж се влюби лудо в теб и ти избяга само с дрехите на гърба си. И отгоре на това с бебе. Затова бих казала, че вече няколко пъти си проваляла живота си.

Ейми се разплака още по-силно.

— Е и какво направи този път?

— Казах на Джейсън, че съм влюбена в друг, понеже тя беше толкова хубава и стояха толкова близо един до друг, а сякаш съм си заминала вчера и мисля, че още го обичам, но нищо не се е променило! Той си е все същият мъж, от когото някога избягах. Все още купува и продава цели градове и всичките жени, с които ходи, са толкова хубави и…

— Задръж малко! По-бавно! Говориш така, сякаш знам защо си замина и къде си ходила с внука ми през тези две години. Ако думите ми те карат да се чувстваш виновна, точно това целя. А сега се успокой и ми кажи защо се съгласи да се върнеш, след като смяташ, че още си влюбена в Джейсън.

— Моята редакторка ми каза да приема тази поръчка, за да можем в следващата ми книга да използваме цитат от президента.

— А как влезе в издателския бизнес?

Ейми избърса очите си.

— В Ню Йорк си намерих работа като илюстратор на детски книжки. Всъщност се справям доста добре и имаше някои наистина добри илюстратори, които…

Милдред махна с ръка.

— За това можеш да ми разкажеш и по-късно. Е, и какво се случи тази сутрин с Джейсън?

— Сгоден е.

— Моля?

— Ще се жени. Но какво ли съм очаквала? Че ще чезне по мен завинаги? През тези две години съм излизала само два пъти с мъже, и то защото беше за обяд, та можех да взема и Макс. Но Макс не хареса нито един от тях. Всъщност при единия Макс… Да, това наистина беше смешно, макар че мъжът не мислеше така. Двамата с Макс го срещнахме в парка и… — Тя спря, защото Милдред я погледна укорително. — Добре де, ще се придържам към темата.

— Да, а сега темата е Джейсън. И за кого точно е сгоден?

— Името й е Дорийн и ти дори се опита да ме предупредиш за нея.

Милдред остана със зяпнала уста, но Ейми като че ли не забеляза нищо.

— Тя е хубава — висока, руса, сексапилна. Разбирам защо се е влюбил в нея. Защо се смееш? Толкова ли ти е смешно моето нещастие?

— Извинявай. Ама че работа! Дорийн! Трябва да ми разкажеш всичко. Всяка дума, всеки жест — всичко!

— Няма да ти кажа нищо, ако ще ми се смееш. Всъщност ми се струва, че с Макс трябва да отседнем другаде.

— Джейсън не е сгоден за Дорийн. Тя му е секретарка и е голяма сладурана, но за съжаление е най-некадърната на света.

— Когато някой те обича, не гледа дали можеш да вършиш работа. Винаги съм…

— Веднъж Джейсън нареди на Дорийн да поръча патица с портокали за вечерята с поддръжниците за новия общински басейн. Дорийн си помислила, че той иска патици с оранжев цвят, та поръчала да напълнят басейна с близо сто килограма портокалов пудинг, а след това накарала един фермер да стовари в него четиристотин пилета, понеже не успяла да намери ферма за патици.

Ейми я погледна удивено.

— Това вече си го измисли!

— И после, когато Джейсън побесня, тя реши, че й се е разсърдил, задето е поръчала пилета, а не патици.

Милдред направи пауза, за да може Ейми да осмисли думите й.

— Дорийн завежда всички документи според това какъв цвят е на пипане хартията им. Не какъв цвят са, а с какъв цвят ги свързва, когато ги пипа. И става голям проблем, когато се опитва да намери някой документ, защото знае само какъв цвят са, когато ги докосва.

— Разбирам — отвърна Ейми, чиито сълзи вече бяха изсъхнали. — А след като не може да намери самата хартия, как би могла да я пипне, за да успее да я открие?

— Точно така. А веднъж Дорийн поръча табели за всички магазини в Абърнати. Когато пристигнаха, се видя, че на всичките Абърнати е написано като Абернъти.

Ейми се засмя.

— Дорийн колекционира червени кламери. Някой път й спомени за тях. В състояние е с часове да ти говори за това. Притежава червени кламери от всички складове за канцеларски материали в радиус двеста и петдесет километра и няма да пропусне да ти съобщи удивителния факт, че всичките, са произведени от една и съща компания.

Ейми вече се разсмя от сърце.

— И Джейсън иска да се ожени за нея?

— Джейсън иска да я убие. През няколко дни ми се обажда, за да ми каже последния начин, по който му е хрумнало да го направи. Доста изобретателен е. Много ми хареса идеята да я смачка с планина от червени кламери, но му казах, че това може да й достави прекалено голямо удоволствие.

— Ако е толкова неспособна, защо я е наел? Или защо още не я е уволнил? И защо я прегръщаше?

— Дорийн може и да е ужасна в работата си, но не беше нейна идеята да стане секретарка — каза Милдред, като повдигна вежда. — Нали разбираш, тя е сестра на бившата му секретарка, страховитата Паркър.

— Да, разбира се. Паркър вършеше всичко вместо него. Тя му помогна да ми изиграе всичките номера.

— Да, да, Джейсън беше истински злодей. Купи на детето ти дрехи, уреди да прекараш, една чудна нощ, направи Коледата ти да прилича на сбъдната мечта и… Добре де, млъквам. Както и да е, Паркър се омъжи за Дейвид и…

— Дейвид? Доктор Дейвид? Братът на Джейсън?

— Същият. Паркър живееше в къщата на Дейвид, докато Джейсън беше при теб, та двамата се опознали и… ами… Както и да е, Джейсън така и не можа да намери друга като Паркър и когато тя го помоли да вземе на работа сестра й, той се съгласи с готовност. Поиска да уволни Дорийн още първия ден, защото продаде колата му за един долар — но, това е друга история, — но точно тогава научи, че Паркър е бременна, а Дейвид му каза, че ако уволни сестра й, жена му ще пометне.

— Съпругът ми загина, когато бях бременна, но аз не пометнах — рече Ейми.

— Шшшт! Нека не издаваме малките си тайни, а? Сигурна съм, че Дейвид просто искаше да има мир, така че още веднъж прилъга батко си. — Милдред се изкикоти. — Джейсън постоянно разправя как иска да се върне в Ню Йорк, където хората не били толкова лукави, непочтени и неискрени, колкото в Абърнати. Но както и да е, все пак се съгласи да задържи Дорийн, докато Паркър роди, а по последна информация бебето закъснява с две седмици. Предполагам обаче, че веднага щом се роди, Дейвид ще измисли друга причина брат му да задържи Дорийн. Но според мен, ако не я уволни скоро, ще я убие.

— Или ще се ожени за нея — добави тихо Ейми.

— Бих искала да ми разкажеш за това — каза сериозно Милдред. — Какво точно каза Дорийн?

— Нещо за къщи и сребърни прибори… Не знам. Чувствах се доста нещастна, а Макс го харесва.

— Откъде разбра?

— Защото тя каза така. Каза, че в момента избирали порцелана и…

— Не, как разбра, че Макс харесва Джейсън?

— Защото през цялото време го гледа, без да изважда книги от рафтовете и да наднича какво има в кутиите за боя. Стоеше до мен и не се катереше никъде. Но всъщност Макс винаги го е харесвал.

Милдред я изслуша, без да каже и дума; след това изгледа Ейми с присвити очи.

— Моят внук има нужда от баща. А на теб ти трябва съпруг. До гуша ми дойде да живееш тайно някъде и аз да не мога да виждам внука си, когато поискам, и…

— Моля те, Милдред! И бездруго се чувствам ужасно.

— Но не достатъчно, за да компенсираш това, че пропуснах две години от живота на внука си — сопна й се Милдред.

При тези думи Ейми се изправи.

— Мисля, че трябва да вървя.

— Да — рече тихо Милдред. — Трябва да вървиш. Трябва да избягаш, както направи, когато Джейсън поиска да му станеш жена. — Гласът й стана още по-нисък. — И както когато се омъжи за Били.

— Не съм бягала! — възрази Ейми, но отново седна. — Били винаги е бил добър с мен. Той…

— Той ти даде причина да се криеш. Даде ти причина да стоиш на разстояние от всичко в живота. Можеше спокойно да родиш бебето си и да стоиш в онази стара къща и никой нямаше да очаква нещо повече от съпругата на градския пияница, нали? Да не мислиш, че не знам какво ставаше? Обичах Били с цялото си сърце, но знаех какво представлява и виждах какво става. А когато Били умря, ти не се осмели да излезеш от онази къща. Е, кажи ми, Ейми, какво направи, когато избяга от Джейсън? Продължи да се криеш? Настани се в някакъв апартамент, където си рисуваше картинките и излизаше само със сина си?

— Да — отговори тихо Ейми и очите й отново се наляха със сълзи. Едрите капки преляха и се затъркаляха надолу по бузите й, но тя не вдигна ръка да ги избърше.

— Добре, Ейми, ще ти кажа някои истини, които няма да са ти приятни. Нанесе на Джейсън такава рана, че не знам дали някога изобщо ще се оправи. Той е живял труден живот и е научен да не отдава лесно любовта си. Но я предложи на теб и Макс, а ти се изплю в лицето му и си отиде. Наистина, наистина го нарани.

Ейми си пое дълбоко дъх.

— Е, и как да си го върна? Тази сутрин се държах ужасно. Излъгах го и му казах ужасни неща. Трябва ли сега да отида при него и да му кажа истината?

— Тоест да му кажеш, че си научила урока си и толкова го желаеш, че чак те боли?

— Да, о, да! Едва когато го видях, осъзнах колко много го желая.

— Миличка, ако отидеш при един мъж и му кажеш, че си сгрешила, ще прекараш остатъка от живота си в извинения.

— Какво? Нали току-що ми каза, че съм го наранила? Не е ли редно да му кажа, че съжалявам за това?

— Направи го и ще съжаляваш.

Ейми пъхна пръст в ухото си и го размърда, сякаш да го отпуши.

— Прощавай, но май съм оглушала. Би ли повторила?

— Виж, ако искаш един мъж, трябва да го накараш да дойде при теб. Знаеш, че съжаляваш, задето си избягала, но не бива да му даваш да разбере. Нали схващаш, за мъжете завладяването е всичко. Той трябва да те спечели.

— Но той вече го направи. Тогава положи доста усилия за мен и Макс, но в главата ми се въртеше откачената идея, че…

Милдред я прекъсна:

— Кого го е грижа за миналото?

— Но ти току-що каза, че съм избягала, скрила съм се и…

— Така е. А сега слушай, вече измислих един план. И то план е главно П. Когато приключим е Джейсън, той няма да знае откъде му е дошло.

— Сигурно съм изтощена от часовата разлика, та затова не чувам добре. Мислех, че съчувстваш на него. Мислех, че с него е постъпено несправедливо.

— Вярно е, но какво значение има кой е прав и кой крив? Виж какво, не можеш да спечелиш един мъж с извинения и истина. Не, само номера и увъртания. А, и сексапилното бельо помага.

Ейми гледаше със зяпнала уста жената с фантастичната прическа пред себе си. Милдред Томпкинс не изглеждаше да е от тези, които прилагат подобни трикове. По-вероятно бе да хване мъжа с ласо и да го жигоса.

— Бельо ли? — успя да промълви тя най-сетне.

— Привеждала ли си се някога във форма?

— Аз… ъъъ…

— Така си и мислех! Е, ще накарам Ларс, фризьора си, да ти оправи косата. Пред Джейсън, разбира се. И можем дори да помогнем на Дорийн да си получи къщата. Защо не? Джейсън може да си я позволи, а Дорийн вероятно ще се омъжи за някой страхотен тип, който ще я пердаши преди лягане и след ставане, така че ще й е нужна къща. А и ти ще имаш нужда от доста помощ за стенописите. Плюс това… Защо ме гледаш така?

— Май никога не съм те познавала наистина.

— Миличка, още нищо не си видяла! А сега да идем при внука ми.

ОСЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

Когато се събуди два дни по-късно, Ейми знаеше къде се намира. Лежеше в някогашната си спалня в Салма Плейс. Тя отметна завивката и отиде до съседната стая, за да провери Макс. Той спеше спокойно по корем и по всичко личеше, че не е помръднал цяла нощ.

„Горкичкият — помисли си тя, — вероятно ще спи още два часа.“

След като подпъхна завивките и приглади косата му назад, тя отиде в кухнята. Но тази кухня с нищо не наподобяваше старата, в която някога се бе опитвала да готви. Вече нямаше стари, ръждясали съдове, нито напукан, разръфан линолеум.

Не се изненада, когато видя прясно свареното кафе в машината и все още топлите кифлички на плота. „От Чарлз — с обич“, пишеше на картичката до купата. Обзета от някакво предчувствие, тя отвори хладилника и видя, че е зареден. Имаше закуска за Макс от палачинки и ягоди и малка кошничка, завързана с червена панделка. Изобщо не се изненада, задето Чарлз знаете, че двамата с Макс спят в къщата, където малкият бе прекарал първите седем месеца от живота си. В Абърнати никой не пазеше тайна.

Ейми отиде в дневната с кафе, две кифлички и твърдо сварено яйце в ръце и се усмихна, когато зърна огъня в камината — огън, който не пушеше. Щеше да бъде страшно приятно да седи, да пие кафе, да закусва и размишлява на спокойствие как в рамките на двадесет и четири часа се е озовала тук.

„Всичко започна с това, че Макс не искаше да стои при Милдред и новата бавачка — помисли си тя с усмивка. — Но всъщност не започва ли всичко с Макс?“

Предния ден Ейми беше влязла в библиотеката, усещайки топлината на притиснатото до нея телце. Макс беше склонил глава на рамото й, както правеше, когато го болеше нещо, или както в този случай, когато бе изтощен. „Девет и половина“, помисли си тя. Смяташе до това време да е прехвърлила поне две скици върху стените, а едва сега пристигаше в библиотеката. Джейсън я посрещна вбесен.

— Как очакваш да свършиш само за шест седмици? — каза яростно той. — Не съзнаваш ли с колко малко време разполагаме? След шест седмици трябва да отворим библиотеката. Ще дойде президентът на Съединените щати. Това за теб може да е нищо, но не и за жителите на Абърнати.

— Млъкни, ако обичаш! — рече невъзмутимо Ейми. — И недей да ми говориш с този тон. Стига ми един нервен мъж за тази сутрин.

— Мъж ли? — попита Джейсън и лицето му посърна. — Предполагам, че твоят… твоят…

Ейми знаеше, че той се опитва да каже „годеник“, но думата не иска да излезе от стиснатите му устни. Може би по-късно щеше да й е приятно да играе игричката, намислена от Милдред, но не и сега. Беше прекалено уморена.

Джейсън сякаш прочете мислите й.

— Макс — каза тихо той. — Имаш предвид Макс.

— Да, разбира се, че имам предвид Макс! Не спа почти цяла нощ. Сигурно го плаши новото място, а и само след няколко часа вече не искаше бавачката, която Милдред нае. Никога не му е било приятно да стои с непознати. Знаеш колко внимателно подбира хората, които харесва.

Джейсън я погледна и повдигна вежда, с което искаше да каже: точно с това започна всичко. Но си замълча и пое от ръцете на Ейми порасналото и натежало спящо момченце с такава лекота, сякаш го правеше от години, и го приюти на рамото си. Макс се отпусна умърлушено върху него.

— Изтощен с — каза Джейсън.

— Той бил изтощен! Ами аз?

— Доколкото те познавам, ти и бездруго никога не спиш — каза тихо Джейсън и на устните му заигра усмивка.

— Вярно е — каза тя и също се усмихна.

— Хайде — каза мъжът и тръгна към двойните врати в дъното на залата. Когато отвори едната, Ейми притаи дъх. — Красиво, а? — рече Джейсън през рамо, но тихичко, за да не събуди Макс. — Тази зала си я построиха — жителите на Абърнати, за да могат да четат на спокойствие.

Стаята наистина беше хубава, но не защото в нея имаше нещо необичайно — барелефи или луксозни плочи. Красотата й бе в пропорциите — едната стена бе цялата в прозорци, които гледаха към малката градинка зад библиотеката. Ейми се приближи до тях, погледна навън и видя, че градинката е отделена със зидове от игрището, което се намираше зад останалата част от сградата.

— О, боже! — рече тя. — Закътана градинка?

— Разбира се. Не смяташ, че жителите на Абърнати ще искат да играят с хлапетата, нали?

— Звучи така, сякаш са доста самотни — рече тя, след това се обърна към Джейсън и протегна ръце, за да поеме Макс. — Дай ми го. Станал е тежък.

Без да си направи труда да й отговори, Джейсън положи внимателно Макс върху двете възглавници на пода и го зави с одеяло, върху което имаше картинка с Хъмпти-Дъмпти.

— Май си се подготвил за спящи деца — каза тя и се извърна, за да не го гледа заедно със сина си. Понякога Макс зяпаше мъжете като извънземни, а това я караше да се чувства виновна, задето детето й растеше без баща.

— Да — каза Джейсън, отвори вратата и я изчака да излезе. Последва я, но не затвори, за да могат да чуят, ако Макс се събуди. — Решил съм това да бъде детската читалня — рече той. — Тук ще има разказвачи на приказки и толкова книжки, колкото можем да поберем.

Не попита нищо, но я умоляваше с поглед да каже, че идеята й харесва.

— Децата на Абърнати са големи късметлии — рече тя.

— М-да — отвърна Джейсън стеснително, но с очевидно удоволствие.

— И така, откъде да започна?

— Какво? — попита той, като я гледаше втренчено.

— Стенописите. Забрави ли? Онези, дето са много спешни.

— А, да — рече Джейсън. — Стенописите. Не знам. Ти как мислиш?

— Ще имам нужда от шрайбпроектор, няколко помощника и…

— Само аз съм на разположение.

— Моля? — попита Ейми.

— Аз. Аз ще ти бъда помощник.

— Виж, сигурна съм, че се справяш отлично с обновяването на града, но едва ли можеш да рисуваш камили. А и вероятно имаш много работа. Все пак се готвиш за сватба, нали?

— Сватба ли? А, да! Виж, Ейми, наистина трябва да ти обясня.

Част от съзнанието й казваше да си държи устата затворена и да го изслуша, но друга се страхуваше от това, което щеше да чуе. Обичаше да разправя на хората, че е била щастливо омъжена, но всъщност идеята за брак, дори и за някаква връзка, я плашеше до смърт.

— Това не може ли да почака? — попита нервно тя. — Искам да кажа, не може ли да почака това, което искаш да ми кажеш? Наистина трябва да… да се обадя на Арни. Ще се тревожи за мен.

— Разбира се — отвърна Джейсън и й обърна гръб. — Можеш да използваш телефона в канцеларията.

— Ще бъде извънградски разговор.

— Мисля, че мога да си го позволя — отговори Джейсън и се върна в залата, където спеше Макс.

— Получи се ужасно — каза Ейми на Милдред по телефона. — Направо ужасно. И не знам колко време ще успея да издържа този фарс.

Тя се спря, за да изслуша отговора от другия край на линията.

— Не, не ме е помолил да се омъжа за него. Той ще се жени за Дорийн, забрави ли? Престани да се смееш! Сериозно е! Не, Макс е добре. Спи в зала „Абърнати“. Джейсън смята да я превърне в читалня за деца. Не! Не съм се размекнала! Просто никога не съм била добра в увъртанията и лъжите. — Пауза. — Е, ако обувката става… Почакай! За нищо на света няма да се сетиш кой влезе ей сега. Точно така, но откъде знаеш? Ти си я изпратила? И ти си й купила тази рокля? Милдред! Ама приятелка ли си ми или не? Ало? Ало?

Ейми се намръщи, защото Милдред току-що й бе затворила телефона, и откри, че от яд към свекърва си е изправила гордо рамене. Още повече се ядоса при вида на самата Дорийн, облечена в миниатюрна младежка рокличка в синьо, вероятно от ангорска вълна — рокля, за която току-що бе научила, че е купена от свекърва й. На чия страна бе Милдред?

— Господи, Дорийн, колко красива изглеждаш! — каза тя, когато излезе от канцеларията.

Изскърца със зъби, когато Дорийн тръгна с котешка стъпка към Джейсън, но после видя, че той гледа нея, а не годеницата си, и по лицето й се разля доволна усмивка.

— Е, кога започваме да търсим къщата и да избираме обзавеждането?

— Мисля, че трябва първо да приключим със стенописите — каза строго Джейсън. — Всяка секунда е от значение.

— Все ще трябва да вечеряме — рече лъчезарно Ейми. — Затова какво ще кажете да си купим нещо и да го изядем на път за мебелния магазин? Всъщност какво мислите за антики?

— Използвани мебели ли? — попита Дорийн и погледна разочаровано Ейми. — Искам всичко да е ново.

— Цената на истинските антики винаги расте, в случай че някога стане нужда да ги продадете — рече Ейми и впи очи в Дорийн. — Не че някога ще ви се наложи, но ако си купите нови мебели, само шест седмици след това няма да можете да получите за тях цената, която сте платили. А стойността на антиките непрекъснато расте. Винаги могат да се продадат на печалба.

Дорийн кимна тържествено.

— Антики — каза тя и пак кимна.

И точно в този момент между двете се породи приятелство. Ейми не беше сигурна откъде Дорийн знае или всъщност откъде тя самата знае какво става, но и двете бяха наясно. Спогледаха се, сякаш искаха да си кажат: „Помогни ми и аз ще ти помогна.“ Дорийн едва ли бе толкова глупава да не разбира, че заради безкрайната си некадърност до няколко дни вече няма да има работа, така че защо да не получеше каквото може, щом й се удаваше възможност?

— О, Джейсън няма представа колко време отнемат тези сватбени приготовления! Дори не иска да дойде да види всичките нещица, които съм си набелязала в търговския център — намръщи се Дорийн и поклати разочаровано глава.

— Обзалагам се, че си се спряла на „Уотърфорд“ и чисто сребро, нали?

Усмивката на Дорийн стана още по-широка.

— Знаех си, че си добър човек. Нали е добра, Джейсън, миличък?

— Виж — каза Джейсън, когато най-сетне успя да откопчи пръстите на Дорийн от ръката си, — мисля, че трябва да изясним нещо още сега. Нямам намерение…

— О, боже, вижте колко е часът! — възкликна Ейми. — Не е ли по-добре да се залавяме за работа? И, Джейсън, ще ми бъде много приятно, ако ми помагаш. През това време ще мога да ти разкажа за Арни.

Лицето на Джейсън потъмня.

— Дай ми списък с всичко, което ще ти трябва, и аз ще се погрижа да ти бъде доставено. — После се обърна и излезе от библиотеката.

Двете се спогледаха втренчено и Дорийн си пое дълбоко дъх.

— Тази вечер? — попита тя. — Ще дойдеш ли тази вечер да пазаруваме заедно?

Ейми кимна, а по лицето на Дорийн се разля усмивка.

„И това — помисли си Ейми, докато пиеше кафето и ядеше кифличката — бе началото на един от най-необикновените дни в живота ми. Сега, когато погледна назад, не мога да определя кой се държа най-странно: Макс, Дорийн или Джейсън.“

Тя се усмихна, облегна се на възглавничките и се опита да подреди мислите си. Първо Макс. Разбираше избухването му, когато се опита да го остави с баба му и бавачката: все пак и двете му бяха непознати. А и от самото му раждане не се бяха разделяли за повече от три часа, така че един цял ден щеше да бъде изключително тежък и за двамата.

Но после Макс я обиди, като най-неочаквано показа привързаност както към Дорийн, така и към Джейсън. „Радвам се, че харесва и други хора“, казваше си тя, но продължаваше да се измъчва от ревност.

Всичко започна в магазина за художнически принадлежности, където Джейсън ги закара, за да купят всичко необходимо за работата. Както обикновено, Макс започна да пипа всичко наред и Ейми по навик му каза да престане, да остави това, да не чупи онова, да не се качва тук, да слиза оттам и…

— Той умее ли да говори? — попита Джейсън.

— Само когато иска — рече Ейми и дръпна Макс, който се опитваше да се покатери на един голям дървен триножник.

— А разбира ли сложни изречения?

Ейми махна косата от очите си и го погледна.

— Да не би да ме питаш дали синът ми е интелигентен?

Наежи се за битка. Нямаше да позволи никому да намеква, че понеже съпругът й е бил пияница, Макс едва ли е много умен.

— Питам какво може и какво не може да прави едно двегодишно дете и… О, по дяволите! Макс, ела тук!

Последното беше изречено властно и Ейми се подразни, когато видя как Макс се подчинява незабавно. Дори и да му говореше с най-строгия си тон, той винаги й се усмихваше и продължаваше да прави каквото си иска.

Джейсън приклекна, така че очите им застанаха на едно ниво.

— Макс, искаш ли да рисуваш като майка си?

— Само това не му казвай! — рече Ейми. — Ще започне да драска наред и така ще изпоцапа, че…

Джейсън й отправи поглед, с който искаше да й покаже, че никой не й е искал мнението, и тя млъкна.

После той оправи яката на Макс и момченцето сякаш застана по-изправено.

— Искаш ли да нарисуваш нещо?

Макс кимна, но все още го гледаше предпазливо: знаеше, че не му е позволено да пипа боите на майка си.

— Добре, Макс, старче, какво ще кажеш да изрисуваш залата, където спа тази сутрин?

Очите на Макс се разшириха и той се обърна да погледне майка си.

— Не ме гледай; на мен ми е казано да си държа езика зад зъбите — рече Ейми, скръстила ръце на гърдите си.

Джейсън сложи ръка на бузата на Макс и обърна лицето му към себе си.

— Това си е наша работа. Мъжка. Никакви жени. По лицето на Макс се изписа такова въодушевление, че Ейми изпита желание да изкрещи от яд. Не беше възможно любимото й момченце вече да се е превърнало в мъж!

— Е, Макс — рече Джейсън, — искаш ли да изрисуваш онази зала или не?

Този път Макс не погледна към майка си, а закима енергично.

— Добре, а сега първото, което трябва да направиш, е да си намислиш какво ще рисуваш, нали?

Макс отново кимна и личицето му бе напълно сериозно.

— Знаеш ли какво искаш да нарисуваш?

Макс кимна.

Джейсън почака, но когато детето не каза нищо, той вдигна поглед към Ейми.

— Идеята не беше моя — каза тя. — Ти ще чистиш после след него.

Джейсън отново погледна момчето и се усмихна.

— Кажи ми какво искаш да нарисуваш.

— Маймуни! — извика Макс толкова силно, че Джейсън се стресна.

— Добре — засмя се той, — нека бъдат маймуни. Знаеш ли как да рисуваш маймуни?

Макс закима толкова яростно, че целият се затресе. Джейсън го хвана за раменете и каза:

— А сега искам да ме чуеш добре. — После, когато разбра, че момчето е насочило цялото си внимание към него, продължи: — Искам да отидеш с тази дама — името й е Дорийн, и да си вземеш всичко, от което ще имаш нужда, за да нарисуваш маймуните. Големи маймуни, малки маймуни. Цяла стая, пълна с маймуни. Ясно? Макс кимна.

— Някакви въпроси?

Макс поклати отрицателно глава.

— Добре. Обичам мъжете, които умеят да се подчиняват на заповеди. А сега иди с Дорийн, докато аз работя с майка ти. Става ли?

Макс отново кимна, а Джейсън се изправи и погледна Дорийн. Тя протегна ръка, момчето я пое и двамата изчезнаха сред редиците рафтове.

— Нямаш представа какво направи — рече Ейми. — Не можеш да позволяваш на двегодишно дете да прави каквото си иска в магазин. Един господ знае какво ще купи и…

Джейсън я хвана за ръката и я дръпна в обратната посока.

— Хайде да вземем това, което ще ти е нужно, и да се махаме. Ако караме с това темпо, президентът ще пристигне, преди да сме започнали да рисуваме.

— Тогава може би трябваше да поръчаш консумативите, преди да дойда. Изпратих предварително списък на Милдред.

— И всичко беше купено — каза под нос Джейсън.

Ейми се спря.

— Защо тогава ще купуваме още?

Джейсън въздъхна.

— Писала си водни бои и Дорийн е взела детски боички.

— Но аз поръчах литри… О, господи! Колко боички е взела?

— Нека просто кажем, че всяко дете в Кентъки вече има чисто нов комплект водни боички.

— А! — усмихна се Ейми, а след това не се сдържа и прихна. — Чак ме е страх да попитам за шрайбпроектора.

— Знаеш ли, че когато обърнеш един апарат за диапозитиви обратно, всичките му диапозитиви падат навън?

— Не, никога не съм опитвала такова нещо. А ти откъде знаеш?

— Ами Дорийн купи тринадесет различни марки и не можа да намери измежду тях нито един, който да може да се използва наопаки.

— Разбирам — отговори Ейми, като едва се сдържаше да не избухне в смях. — Хубаво е, че ще се жениш за нея, иначе още две седмици — и ще си разорен.

— Ейми, трябва да поговоря с теб за това.

— Така ли? — рече тя. — Надявам се, че няма да ми кажеш нищо лошо, защото при лоши новини се разстройвам и не мога да работя. А пък Арни… Ау! Това пък защо?

— Извинявай, не исках да ти причиня болка — каза той и пусна ръката й. — Искаш ли да си вземеш всичко необходимо и да се махаме оттук?

През следващия час и половина Ейми се съсредоточи върху покупките на материали за огромния художествен проект, който й предстоеше да изпълни, и не можа да не си помисли колко е хубаво, когато парите не са проблем. Беше й много приятно, че може да си купи най-хубавите марки бои, най-качествените четки, най-добрите…

— Това ще струва доста — каза тя и вдигна поглед към Джейсън, но той само сви рамене.

— Още какво ще ти трябва? — попита я и погледна часовника си. Очевидно беше отегчен и искаше час по-скоро да си тръгват.

— Мъже! — каза тя и Джейсън я погледна учудено. — Или жени. — После му се усмихна възможно най-невинно. — Ще ми трябват поне трима, независимо от кой пол, за да ми помагат в работата.

— Имаш ги.

— Доста бързо ги осигури.

— Може би си чувала, че преди се занимавах с бизнес и обикновено действам бързо.

— О, наистина ли? Май наистина чух нещо такова. А защо тогава си… О, не! — възкликна тя, без да довърши мисълта си.

По пътеката към касата вървеше Макс, следван от Дорийн. Приличаше на малък принц, който води своя слон, защото Дорийн беше натоварена с три кошници стока, а в устата й имаше четка за рисуване. Само дето не беше захапала четката напряко, както се правеше обикновено, а беше лапнала дръжката й, така че четката стърчеше с около четиридесет сантиметра пред нея.

Тя мина покрай тях, изплю четката на тезгяха и стовари трите големи кошници до касата. Едва тогава се обърна към Ейми и каза:

— Детето ти е много особено. — И се отдалечи.

— Макс, какво си направил? — попита Ейми, но Макс бръкна с ръце в джобовете си и сви устни с изражение, което майка му не успя да разпознае като свое собствено.

Джейсън обаче го разпозна и се засмя.

— Всичко това ли ще купувате? — попита отегченият касиер.

— Разбира се — отвърна Джейсън. Ейми отговори едновременно с него:

— Не!

— Е, кое от двете?

— Ще ги вземем — отвърна Джейсън, извади портфейла си и подаде на младежа платинената си кредитна карта.

В това време Ейми преглеждаше нещата, които синът й бе решил да вземе, и започваше да се съгласява с мнението на Дорийн, че ако не детето, то поне покупките му са доста странни.

— Макс, миличък, да не би да си купил по една четка от всички видове в магазина? — попита тя сина си.

Макс кимна.

— Ами боите? — попита тя. — С какви цветове ще рисуваш маймунките? Ами джунглата? Нали в джунгла ще ги сложиш да живеят?

Преди обаче Макс да успее да отговори, Дорийн се появи с четири четирилитрови кутии черна акрилна боя и една стълбичка.

— Не гледай мен — каза тя. — Той иска само черно. Макс стоеше с предизвикателна физиономия, пъхнал ръце дълбоко в джобовете си, и Джейсън отново се разсмя.

— Не го насърчавай! — сопна му се Ейми. — Макс, пиленце, трябва да вземеш и друг цвят освен черно, нали?

— Тц — намеси се Джейсън. — Той иска черно и черно ще получи. А сега да вървим. Трябва да излезем оттук, преди…

— Да е пристигнал президентът — казаха в един глас Ейми и Дорийн и се разсмяха на намръщената му физиономия.

Петнадесет минути по-късно багажникът на Джейсъновия рейнджроувър беше натоварен и пътуваха към библиотеката.

Там Ейми за пръв път видя Рафаел. Беше на около седемнадесет години и в очите му се четеше гняв към целия свят. На лицето му имаше незараснала рана от нож.

Тя погледна младежа, грабна сина си за ръката и тръгна към вратата, но Джейсън й препречи пътя.

— Не ме гледай така! — каза той. — Само него успях да намеря за толкова кратко време. Другият художник щеше да си доведе свои помощници, а това момче трябва да полага общественополезен труд.

— Трябва? — попита Ейми с изтънял глас. — Искаш да кажеш, че е бил осъден?

Джейсън сви виновно рамене и тя придърпа Макс по-близо до себе си.

— Не можеш да напуснеш — рече Джейсън — само защото момчето изглежда малко грубовато…

— Грубовато ли? Прилича на някой от плакатите „търси се“! Как изобщо ти хрумна, че бих позволила Макс да се навърта около него?

— Няма да те оставя сама с момчето. Ще бъда тук всяка минута. Ще нося и пушка.

— О, да, това вече звучи успокояващо — рече саркастично Ейми.

Не успя да каже и дума повече, защото Рафаел я избута настрана и тръгна надолу по стълбите. Джейсън сграбчи ръката на момчето и то каза нещо на език, който Ейми не можа да разбере, а след това, за нейна най-голяма изненада, Джейсън отвърна на същия език.

— Виж, Ейми, ти го обиди и сега иска да си отиде. Само че ако го направи, ще му се наложи да прекара няколко месеца в затвора. Искаш ли това да тежи на съвестта ти?

Ейми едва не се разплака от яд, разбирайки, че е победена.

— Не, разбира се, че не.

За нейно изумление, Рафаел се ухили до ушите и влезе обратно в библиотеката.

— Той изобщо не е имал намерение да си отива — промърмори под нос Ейми. — Просто ме е манипулирал.

Джейсън се засмя, вдигна Макс и го отнесе обратно в библиотеката.

„И това бе само началото“, помисли си Ейми, докато дояждаше кифличката, загледана в огъня. След това нещата се бяха развили твърде бързо, за да може да се съсредоточи върху някое от тях. След като започна да нахвърля скиците върху стената, скоро бе твърде заета, за да се страхува от Рафаел. През целия ден в библиотеката не спря потокът от момичета в удивително пестеливи облекла, които влизаха и излизаха на групи от залата и позираха така, че да ги забележи Рафаел. Но Ейми не можеше да не признае, че младежът нито веднъж не отклони вниманието си от работата.

За нея обаче не можеше да се каже същото, тъй като синът й се бе превърнал в непознат. Той влезе е маршова стъпка в определената му от Джейсън зала, следван от натоварената с материали Дорийн, и затвори вратата.

И Ейми не го видя до края на деня. Сутринта се бе притеснявала, че Макс ще се травматизира, ако се раздели с нея за повече от три часа, а сега й се струваше, че му се иска тя изобщо да изчезне от мъничкия му свят.

— Недей да ревнуваш — каза Джейсън зад нея. — Макс вероятно признава Дорийн за човек е равен на неговия интелект.

— Не ревнувам! — тросна му се тя. — И престани да говориш лошо за жената, която обичаш!

За да я подразни, този път Джейсън не опроверга връзката си с Дорийн, а подметна, и то така, че само Ейми да го чуе:

— Но тя има други положителни качества.

В този момент Дорийн влезе във фоайето и всички мъже в библиотеката я зяпнаха.

— Да пукнеш дано! — рече Ейми, вирна нос и се отдалечи, а Джейсън се разкиска зад нея.

Но Макс сякаш изобщо не усещаше липсата на майка си. Всъщност не се видяха през целия ден, тъй като той предаваше поръчките си на Дорийн.

— Пита какво ядат маймуните — каза Дорийн при първото си излизане от Страната на тайните, както я бе нарекла Ейми, когато Макс нареди на новата си приятелка да не позволява на никого, включително и на майка му, да влиза в залата.

— Какво знам аз? — рече през рамо Ейми. — Аз съм само негова майка.

— Растения — отвърна Джейсън. — Листа на дървета.

Дорийн се върна в стаята, но излезе оттам почти веднага.

— Иска картинки с това, което ядат маймуните.

Ейми отвори уста да каже нещо, но Джейсън я изпревари:

— Нека аз.

След това порови из книгите и извади няколко за маймуните и естествената им среда. Една от книгите беше японска.

Дорийн отнесе книгите в стаята, но скоро излезе с една от тях в ръка.

— Казва, че иска още книги като тази. Не знам какво има предвид, щото на мен ми изглежда съвсем като останалите.

— Японска живопис — рече Джейсън, изчезна отново между рафтовете и след малко се върна с пълни ръце.

Когато пое книгите, Дорийн каза:

— Той е особено дете.

В четири следобед Милдред се появи с три кошници ядене и каза на Ейми, че смята да я изведе на „обяд“.

— Времето за обяд мина преди четири часа — рече Ейми, — като гледаше съсредоточено цвета на една от конските глави, които се опитваше да нарисува.

— А ти обядва ли? — попита Милдред.

Ейми не отговори. Милдред я хвана за ръката и я задърпа към вратата.

— Но аз…

— Това са мъже. Няма да работят, ако наблизо има нещо за ядене, така че имаме около четиридесет минути изцяло на наше разположение.

— Но Макс…

— Доколкото виждам, май се е влюбил в Дорийн.

Ейми се намръщи.

— От колко време ни наблюдаваш?

Милдред й отговори едва когато се настаниха в едно от сепаретата на отсрещното кафене, поръчаха и пред тях се появиха питиета:

— Само от няколко минути, но преди това Лиза Холдинг е ходила до библиотеката, за да вземе книга за патологичната психология — всъщност тя е сгодена за момчето на банкера, но е хлътнала по Рафаел, така че е отишла да го види, — и казала на братовчедка си, която казала на моята фризьорка, а тя пък ми каза, че…

— Казала ти е какво става — довърши вместо нея Ейми.

— Разбира се. Всички умираме да разберем какво ще се получи между теб и Джейсън.

— Нищо, наистина нищо. Всички мъже в библиотеката са толкова хлътнали по Дорийн, че спират работа всеки път, когато тя излиза от онази зала. Дори и синът ми… — Ейми спря, за да си поеме дъх.

— Ревнуваш — кимна Милдред. — Това чувство ми е познато.

— Не ревнувам. Ще престанете ли всички да ми го повтаряте?

— Джейсън ти е казал, че ревнуваш?

Ейми отпи глътка кола, без да отговори на свекърва си.

— С Били не се бяхме разделяли, докато не навърши годинка. Един следобед сестра ми го взе да го гледа и след това той не ми позволи да го сложа да си легне.

После, когато отново не получи отговор, Милдред продължи:

— Е, как се спогаждате двамата с Джейсън? Направи ли ти вече предложение?

Ейми впери упорито поглед в сандвича, който току-що й бяха сервирали.

— Знам, че за теб това е игра, но не желая да допусна същата грешка като последния път.

— Искаш ли да поговорим? — каза внимателно Милдред. — Аз съм добър слушател.

— Искам да опозная Джейсън, да прекарам известно време с него. Направих голяма грешка с първия си брак и не желая да я повтарям.

Тя вдигна умолителен поглед към Милдред. Необходимо й бе да поговори е някого, но много добре съзнаваше, че тя е майка на Били.

— Не искам и да си помисля какъв щеше да бъде животът ми, ако Били още беше жив. А едно от малкото неща, които знам за Джейсън, е, че умее да лъже. Излъга ме, че е гей; излъга ме за причината, поради която искаше да поживее известно време в дома ми. Всъщност всичко, което знаех за него, беше лъжа.

Тя си пое дъх.

— Сега пък ми казват, че ме е търсил цели две години, но всъщност какво знае той за мен, за сина ми? И що за човек е? Има ли чувство за хумор, умее ли да се шегува?

Милдред й се усмихна и каза:

— Когато има толкова пари, кого го е грижа дали притежава чувство за хумор?

— Мен. Мен и внука ти.

— Трудно е да ти се угоди.

— Не, просто искам да постъпя правилно. Този път трябва да намеря мъж, който да е добър баща на сина ми. И не искам Макс да се привърже към някого, а после той да си тръгне, когато работите тръгнат зле.

Милдред се усмихна.

— Май вече си пораснала.

— Може би. Струва ми се, че през последните две години открих коя съм и на какво съм способна. Мога да се грижа за себе си и за сина си, ако се наложи. Всъщност мога да осигуря доста приятен живот за нас двамата. И се гордея, че успях да го постигна.

Милдред я докосна по ръката.

— Аз пък се радвам, че не преследваш един мъж заради парите му. Е, разкажи ми за Джейсън и Дорийн. Разкажи ми всичко.

Беше почти шест, когато Ейми се върна в библиотеката и намери там побеснелия Джейсън.

— Всеки ден ли смяташ да си вземаш двучасови обедни почивки? — каза й той.

— Ако поискам — отвърна Ейми, без да й мигне окото.

— Говори по телефона с възлюбения си годеник — намеси се Милдред. — Любов като тяхната изисква време. Май ще дойде да я види другата седмица.

Джейсън се намръщи още повече.

— Моля те за в бъдеще да се занимаваш с личния си живот в извънработно време. А сега може ли отново да се захващаме за работа?

Ейми погледна свекърва си и не успя да реши дали трябва да е доволна, или да се ядоса от намесата й. Но за Милдред положението бе съвсем ясно.

— Не се притеснявай — каза тя. — Можеш да ми благодариш по-късно. — След това се завъртя на сто и осемдесет градуса и излезе от библиотеката.

Ейми се залови за работа и не спря дори когато Чарлз се появи с вкусна вечеря.

— Всичко дължа на твоя син, който има вкус на истински гастроном — каза той през рамото на Ейми.

Тя се озърна и видя, че всички се хранят. Макс седеше по средата пред една пълна чиния и дори не вдигна поглед към майка си.

В девет Ейми реши, че независимо дали иска или не, Макс трябва вече да си ляга, и точно тогава откри, че вратата на зала „Абърнати“ е затворена за нея и други натрапници. Тя почука ядосано по вратата и Дорийн й отвори.

— Време е да си ляга — рече Ейми. — Вече е много късно.

— Добре, ще го попитам — рече Дорийн, а след това, за още по-голямо раздразнение на Ейми, затвори вратата под носа й.

Секунди по-късно Макс излезе, като си триеше сънливо очите, и Ейми се почувства виновна, задето го е оставила до толкова късно. Когато излязоха от библиотеката, закопча коланите в детската седалка на колата, която Милдред й бе заела, и го откара у тях.

Именно тогава започнаха неприятностите. Макс не желаеше да заспи. Обикновено беше добро дете, но тази нощ се бе превърнал в истински демон. Пищеше с цяло гърло и когато Ейми се опита да го вдигне, той изпъна ръце и крака, за да й попречи да го отнесе в леглото.

В единадесет още продължаваше да се съпротивлява. Ейми не можеше да разбере какво му става. Макс само крещеше:

— Не!

— Ще се обадя на Джейсън — извика Милдред, за да може Ейми да я чуе през писъците на момчето, и вдигна слушалката.

— И каква полза от това? — изкрещя в отговор Ейми. — Моля те, моля те, Макс, кажи на мама какво има! — каза тя за хиляден път, но детето пищеше и плачеше със зачервено лице и запушен нос. — Всичко, всичко ще направя, само кажи! — рече Ейми, докато Милдред набираше номера.

Джейсън дойде само след няколко минути и по всичко личеше, че още не е приключил работа. Не си беше взел душ, а по дрехите му имаше петна от боя.

Но присъствието му не оказа никакво въздействие върху Макс.

— Горкичкият — каза той и се опита да го вземе от изнемощялата Ейми, но момчето не желаеше да има нищо общо е него. — Имам една идея — каза накрая Джейсън. — Защо не го заведеш у дома?

— У дома ли? — рече Ейми. — Искаш да кажеш, да хванем самолет по това време на нощта?

— Не, имам предвид истинския му дом.

После взе Макс от ръцете й, без да й позволи да каже и дума повече. Момчето се съпротивляваше, но той го отнесе навън, сложи го в детската седалка в колата и закопча коланите. Детето вече бе твърде изтощено, за да се противи, но продължаваше да плаче.

Ейми седна на мястото до шофьора и гледаше удивено как Джейсън минава през града и кара право към… Отначало не можа да повярва на очите си. Той спря на алеята пред някога порутената й къща. Когато заминаваше оттук, Ейми знаеше, че собствеността върху имота ще бъде прехвърлена на Милдред, защото тя бе подписала заедно с тях ипотеката, но тогава изобщо не й се мислеше за това. Предполагаше, че Милдред я е продала — вероятно за строителни материали, защото не ставаше за нищо друго.

Но сега къщата стоеше пред нея, изцяло ремонтирана. Беше точно каквато трябваше да бъде; по-хубава, отколкото можеше да си представи. Очевидно Джейсън я бе превърнал в свой дом.

Вътре не можа да оглежда дълго, защото Джейсън отнесе уморения, но все още мрънкащ Макс през фоайето, дневната и надолу по коридора, където някога бе детската стая на момчето. Беше запазена непокътната, точно както преди две години, и всичко вътре бе чисто и подредено, сякаш бебето, което я обитаваше, можеше да се върне всеки момент.

„Тръпки да те побият“, помисли си Ейми.

Джейсън положи Макс на леглото. Детето се озърна наоколо, после се отпусна и заспа.

— Невъзможно е да си спомня този дом! — рече Ейми. — Беше съвсем малък, когато заминахме оттук.

— Никой никога не забравя любовта, а той обичаше тази къща — каза Джейсън.

„Обичаше и теб“, понечи да каже Ейми, но не го направи.

Джейсън почака малко, сякаш очакваше тя да отговори нещо, а после каза:

— Знаеш къде е спалнята ти.

След това се обърна и отиде в стаята, където бе спал навремето.

Когато остана сама, Ейми отиде в някогашната си спалня. Изглеждаше съвсем различна и бе очевидно, че само професионален декоратор може да я направи толкова хубава. Всичко беше прекрасно, чак до свежите цветя. Изнурена от борбата с Макс, тя едва успя да се измие в банята и се строполи върху леглото.

А сега бе сутрин. Макс още не се беше събудил, а Ейми предполагаше, че и Джейсън спи в стаята за гости.

— Забравихме обзавеждането на Дорийн — каза тя, когато си изпи чая, а после стана и се протегна. Беше дошло време да се облича и да тръгва за работа. „Стенописите трябва да бъдат завършени, преди да е пристигнал президентът“, помисли си тя с усмивка.

Не се изненада, когато в шкафчето в банята си намери чисти дрехи с нейния размер. Не се изненада и когато след събуждането на Макс откри, че Джейсън вече е излязъл от къщата.

ДЕВЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

— Триста дяволи! — рече Джейсън и удари с юмрук по волана.

Да не би Ейми да смяташе, че е направен от желязо? Тази нощ не беше спал и десет минути, като знаеше, че е в съседната стая, а тя очевидно не се притесняваше от присъствието му, защото спеше непробудно. Четири пъти беше ходил да надникне при нея и Макс, но тихичко, за да не ги обезпокои.

Така че сега пътуваше с колата си към библиотеката, преди да се е развиделило, и му предстояха много дни работа заедно е нея. Всеки път, когато се опиташе да й каже, че не е сгоден и все още я обича, тя го прекъсваше. Защо, за бога, не се опиташе по-упорито да й обясни?

Беше най-добре да престане, иначе щеше да полудее. Понякога му се струваше, че откакто е срещнал Ейми, все съжалява за постъпките си. Вече се разкайваше, че е наел един малолетен престъпник да им помага в библиотеката. Когато Ейми го зърна и Джейсън видя страха в очите й, веднага съжали за стореното. Но пък после Рафаел й изигра онзи номер и…

— О, да върви по дяволите! — каза той и зави към паркинга.

Може би трябваше да послуша брат си и да забрави Ейми. Може би трябваше да си намери друга жена, която щеше да отговори на чувствата му. Жена, която нямаше да бяга от него.

Той влезе в библиотеката, стиснал здраво зъби и твърдо решен да стои на разстояние от Ейми и сина й. А нямаше ли да е най-добре, ако заминеше за известно време за Бахамите? Можеше да се върне точно за откриването на библиотеката и…

„Не — каза си той, — ще остана и ще се боря като мъж.“ Може би останалите не грешаха, като му казваха, че изобщо не познава Ейми. Поне не изглеждаше същата. Две години преди това бе слаба, уморена и от нея лъхаше безпомощност, която го привличаше.

Но новата Ейми бе коренно различна. Сега излъчваше увереност. Предния ден бе казала съвсем ясно какво й е нужно за стенописите, колко души са й необходими и какво трябва да бъде направено.

— Вероятно Милдред е права, че обичам само безпомощните — промърмори Джейсън. — Сигурен съм, че след като прекарам е нея шест седмици, ще разбера, че всъщност никога не съм я познавал и че жената, за която си мислех, просто не съществува.

Той се усмихна. Вече се чувстваше по-добре. Да, точно така. Някога беше прекарал няколко дни с нея и Макс и, разбира се, ги бе харесал. Както Дейвид изтъкна тогава, те имаха нужда от „здрава ръка“, подобно на малките компании, които Джейсън купуваше, реорганизираше и след това продаваше с печалба. Просто Ейми и Макс му приличаха на Абърнати и реорганизаторът в него искаше да подреди живота им.

След като осъзна това, той се почувства по-добре. После обаче погледна часовника си и се запита кога, по дяволите, смята да пристигне Ейми, защото вече му липсваше.

„Не! — каза си той. — Дисциплина!“ Само от това се нуждаеше. Трябваше да бъде твърд като желязна статуя. Нямаше да си позволи отново да се прави на глупак у заради нея. Не възнамеряваше повече да я преследва, да я лъже, да й играе номера или по какъвто и да било друг начин да опитва да й се хареса. Щеше да се държи делово. Имаха да вършат работа и нищо повече.

„Точно така — каза си той и отново погледна часовника. — Какво ли прави, за бога?“

Когато чу колата й да паркира отвън, той се усмихна и влезе в канцеларията. Нямаше намерение да й показва, че я е чакал.

— Дорийн, скъпа — каза Ейми, като подаде половината си сандвич на Макс, — снощи забравихме за твоето обзавеждане.

— Да, знам — каза Дорийн и погледна сандвича си така, сякаш беше апетитен колкото хартия. — Не съм си и мислила, че може да стане.

— И защо не, медена питке? — попита Джейсън.

Двете го погледнаха стреснато.

— Вече ми нямаш доверие? — продължи мъжът. — Още преди да сме се оженили?

Ейми и Дорийн го гледаха със зяпнали уста.

— Мислех си, миличка, и понеже нямам много време… — Джейсън премести сандвича в другата си ръка и отвори един вестник, който някой беше забравил на масата. Все пак се намираха в библиотека. — Какво ще кажеш за тази? — попита той и посочи снимка на голяма бяла селска къща с дълбока веранда отпред. Беше на два етажа с цяло таванско помещение и три прозореца на капандурата отпред. Даже и на зърнестата черно-бяла снимка къщата изглеждаше прохладна и спокойна под големите дървета около нея.

— Харесва ли ти? — попита Джейсън и отхапа от сандвича.

— На мен ли? — попита Дорийн.

— Разбира се. За теб ще се женя, нали? Освен ако не си взела друго решение де. — И смигна на Ейми, която още не бе успяла да си затвори устата. — Харесва ли ти къщата или не?

— Прекрасна е! — прошепна Дорийн. Очите й бяха станали огромни като бисквитите на порцелановия поднос, които Чарлз беше донесъл преди малко.

— Не е ли твърде малка? Или твърде голяма? Може би ще искаш нещо по-модерно?

Дорийн погледна Ейми, сякаш търсеше съвет. Ейми се покашля.

— Ако тази къща е в добро състояние, ще поддържа цената си по-добре и от чисто нова — каза тихо тя.

— Е, любов моя? — попита Джейсън. Дорийн на свой ред преглътна мъчително.

— Аз… ъъъ… аз, ох!… — Изведнъж стисна очи, сякаш бе взела решение, и каза въодушевено: — Ще я взема!

Джейсън извади клетъчния си телефон и се обади на агенцията по недвижими имоти. Ейми и Дорийн седяха мълчаливо, докато го слушаха как казва, че иска да купи къщата, показана в днешния вестник.

Мъжът направи пауза.

— Не, нямам време да я разгледам. Не, не ме е грижа колко струва. Подгответе всичко и просто ми донесете документите, а аз ще ви дам чек. — След това пак направи пауза. — Благодаря ви. — И затвори.

— Не можеш да купиш къща по този начин — каза Ейми.

— Разбира се, че мога. Току-що го направих. А сега ще продължаваме ли с рисуването? Какъв цвят трябва да бъдат тези седла?

— Пурпурни — рече Ейми, без да има представа защо се е подразнила толкова.

Двадесет минути по-късно един запъхтян, изпотен мъж донесе документите и каза, че трябвало да се издири собственикът, а това щяло да отнеме известно време.

— Да не би сега в къщата да живее някой? — попита Джейсън.

— Не…

— Колко време я е притежавал предишният собственик?

— Четири години. Но се премести да живее в Калифорния и…

— Тогава съм сигурен, че всичко с правото върху земята е наред. — Джейсън взе хартия и писалка, написа някакво число и го подаде на агента. — Добре, какво ще кажете да ви платя толкова и да забравим за издирването на собственика?

— Трябва да проведа един телефонен разговор — каза агентът и пет минути по-късно се върна. — Къщата е ваша — рече той и извади ключовете от джоба си. — Мисля, че при това положение би трябвало да ги получите.

Джейсън подаде ключовете на Дорийн.

— А сега какво друго ти трябва?

Секретарката му притисна ключовете до гърдите си. Имаше вид, сякаш всеки момент щеше да припадне.

Разбира се, докато това ставаше, всички бяха спрели работа. Дори и Ейми се поусмихна.

„Най-сетне направих нещо, с което да й доставя удоволствие — помисли си Джейсън, — макар да ми струваше шестцифрено число.“ Но ако трябваше да прави подарък на Дорийн всеки път, за да получи усмивка от Ейми, беше готов да купи на секретарката си целия Кентъки.

— Мразя го! — каза Ейми на свекърва си.

— Успокой се и ми кажи какво е направил пак.

Намираха се в библиотеката, беше късно и Макс спеше на малкото легло, което Джейсън му бе купил за случаите, когато Ейми оставаше да работи нощем. Докато говореше, тя изглаждаше с шкурка ръбовете на един слон със златно покривало.

После си пое дълбоко дъх.

— Тук съм от цяла седмица, живеем в една къща, работим заедно по цял ден, но той не ми обръща никакво внимание. Абсолютно никакво!

— Сигурна съм, че просто се опитва да действа по-внимателно. Вероятно…

— Не! — изхленчи Ейми. — Той просто не ме харесва. Какво ли не направих през последните няколко дни…

— Стига с това. Разказвай. — Милдред погледна към внука си и изведнъж заподозря, че е буден. — Искам да знам всичко, което ти е казал Джейсън.

— Точно в това е работата. Никога не казва и не прави нищо.

— Този слон червен ли трябва да бъде?

— Ето, виж какво направих заради него!

Ейми грабна един парцал и започна да трие, но с това не постигна нищо, затова започна да наслагва сиво върху червеното; щеше да се получи доста тъмен слон. Тя си пое дълбоко дъх и опита да се успокои.

— Мислех си, че иска… Е, че иска… Нали ти каза…

— Че е влюбен и иска да се ожени за теб — каза тихо Милдред. — Така беше. Така е. Бих заложила и фризьора си за това.

Ейми се засмя.

— Добре де, значи съм прекалено емоционална. Просто… Ами той е хубав мъж и аз… — Тя хвърли поглед към Макс, чиито очи бяха подозрително здраво стиснати. — Нали знаеш онзи червен пеньоар, който бяха изложили на витрината на „Чембърс“?

— Онзи късичкия; с многото дантели?

— Да. Купих си го и направих така, че Джейсън да ме види с него. Престорих се на засрамена, но той ме забеляза, колкото ако бях облякла и стария си халат за баня.

Милдред повдигна вежда.

— И какво точно направи?

— Нищо. Пи малко мляко, пожела ми лека нощ и отиде да си легне. Дори не ме погледна. Но все пак аз не съм Дорийн. Тя има форми, които…

— …след около три години ще се превърнат в сланини — каза Милдред и махна нехайно с ръка.

— Недей да говориш против Дорийн! — каза троснато Ейми. — Аз я харесвам. А Макс я обожава.

Милдред отново погледна детето и й се стори, че вижда как клепачите му потрепват, а между веждите му се образува гънка.

— Е, кажи какво рисува внукът ми в онази стая.

Ейми завъртя ядно очи.

— Нямам представа, не ми дава да видя. Строго секретно. Тайни от собствената му майка! И не иска да спи у дома, дори и Дорийн да остане с него, защото го е страх, че ако остана сама в библиотеката, ще вляза там.

— А ти би ли го направила?

— Естествено! — отговори Ейми, сякаш това се подразбираше. — След като съм го родила, защо да не мога да видя рисунките му? Не може да е по-лошо от това, което видях в пелените му, когато изяде топчетата на сметалото. Е, не, не питай!

Милдред се засмя, особено след като видя, че гънката на челото на Макс е изчезнала и ъгълчетата на устните му са се подвили леко. Очевидно добре познаваше майка си.

— Е, и какво ще правим с теб и Джейсън?

— Нищо. Когато свършим тук, с Макс си отиваме у дома и…

— И какво ще правите там? — попита Милдред.

— Не го казвай — прошепна Ейми. — У дома не ни чака нищо и никой не го знае по-добре от мен.

— Тогава останете тук! — рече Милдред с молба, която идваше от сърцето й.

— И да се виждам е Джейсън всеки ден?

— Ще се виждаш с мен заедно с моя внук! — каза троснато Милдред.

— Тихо, ще събудиш Макс.

— Нима мислиш, че е важно дали ще се събуди, след като се каниш да го откъснеш от единствената жива роднина, която му е останала, освен майка му? Ейми, моля те…

— Подай ми онази кутия зелено, ако обичаш, и нека да говорим за нещо друго. Този път няма да избягам, просто си отивам у дома.

Но вече не чувстваше нюйоркския си апартамент като дом. С всеки изминал ден в Абърнати си припомняше нещата, които винаги бе харесвала в малкото градче. На обяд накара Макс да прекъсне работа и двамата прекосиха града, за да изядат сандвичите си под големия дъб в покрайнините. Докато вървяха, хората им подвикваха, за да разберат как върви работата в библиотеката и да подкачат Макс за тайната му зала.

Думата „дом“ придобиваше съвсем ново значение.

ДВАДЕСЕТА ГЛАВА

Доста време след това не й се удаде възможност да поговори отново с Милдред, защото бе толкова заета, че не й оставаше време да мисли за каквото и да било. Спеше не повече от четири часа на денонощие и се радваше, че Дорийн някак неусетно е поела всекидневните грижи за Макс. Не знаеше дали да се радва, или да тъгува, задето синът й е приел толкова лесно чужд човек да го къпе, облича и да му чете приказки преди лягане. И нямаше време да седне с него и да го попита как се чувства, след като прекарва толкова време отделно от майка си.

Неизвестно как и кога, Дорийн се беше нанесла в Салма Плейс. „И защо не? — мислеше си Ейми. — Между нас с Джейсън не става нищо тайно.“

На втория ден от престоя й в Абърнати Чери Паркър беше родила момиченце и до две седмици успя да организира домакинството си толкова добре, че бебето се събуждаше само по веднъж нощем, за да бъде нахранено (за което се грижеше Дейвид). Сега Чери помагаше на Джейсън в подготовката за откриването на библиотеката.

— Обичам те — каза й веднъж Джейсън, след като му беше избърборила като скоропоговорка цял списък с неща, които бяха направени или се правеха в момента.

— Хм! — отвърна Чери, но пролича, че е доволна от комплимента.

Беше облечена в бял „Шанел“, но на гърдите й бе вързан голям шал, сигурно изработен в Африка, в който мирно спеше новородената й дъщеричка.

Когато Чери се върна на работа, Дорийн се премести в къщата с Ейми, Джейсън и Макс, и започна да гледа момченцето. Ейми вече бе превъзмогнала ревността си и можеше само да й бъде благодарна за това. Всяка сутрин Дорийн хранеше Макс с това, което Чарлз бе приготвил специално за него, и го водеше в библиотеката. И всяка сутрин Макс вадеше ключа от джоба си, извършваше церемонията по отключването на зала „Абърнати“, изчезваше вътре и не се появяваше до вечерта.

Един ден Ейми се почувства страшно засегната, когато Чарлз се появи в библиотеката и Макс го покани в „тайната“ си зала. Половин час по-късно Чарлз излезе с разширени от учудване очи, но от него не можеше да се измъкне нищо.

— Бащата на момчето също ли е рисувал?

— Не знам — отвърна Ейми. — Защо?

— Това момче притежава двойна доза талант и се чудех откъде ли може да е дошъл. Мога ли да присъствам, когато президентът види залата?

— Да не би да си забравил, че трябва да осигуриш храната? — провикна се Джейсън от скелето, където беше легнал по гръб и боядисваше тавана.

— Точно така — рече Чарлз, а след това се наведе към Ейми и прошепна: — Откога е в такова лошо настроение?

— От седемдесет и втора — отвърна без колебание тя.

Чарлз кимна и излезе от библиотеката.

Вече бяха навлезли в третата седмица, когато Ейми започна да осъзнава какво става между нея и Джейсън. Точно толкова време й отне, за да преодолее раздразнението си, задето не й обръща никакво внимание, а и беше твърде заета с рисуване, за да наблюдава и слуша.

Но през третата седмица всичко тръгна в обичайното си русло и тя започна да вижда това-онова. Беше се променила не само тя, но и Джейсън, макар че той едва ли го съзнаваше. С течение на времето нещата, които не харесваше у него, започнаха да отпадат едно по едно.

Първия път, когато това се случи, тя не обърна особено внимание. Някакво момченце на около осем години влезе на пръсти в библиотеката и подаде мълчаливо на Джейсън един лист. Джейсън направи няколко бележки върху хартията, каза нещо на детето и то излезе от библиотеката, ухилено до ушите.

На следващия ден това се повтори, на по-следващия също. Всеки път идваше различно дете, а често и по две; понякога дори по три прекъсваха работата на Джейсън.

Един следобед влезе високо момче на около шестнадесет години, бутна лист под носа на Джейсън и застана в предизвикателна поза. Мъжът избърса четката си, влезе в канцеларията заедно е момчето и остана там повече от час.

Ако не беше затънала до гуша в рисуване, Ейми щеше доста да се заинтригува от това, но имаше прекалено много работа, за да мисли за странични неща.

Един ден, когато скиците бяха направени и оставаше само да ги запълнят, тя седеше с Дорийн и Макс и ядяха макаронената салата и кюфтенцата от раци, които Чарлз беше приготвил за обяд. В библиотеката влязоха две момиченца с листове и ги подадоха на Джейсън.

— Какво прави той? — попита Ейми.

— Домашни — отговори Дорийн.

— Какво искаш да кажеш с това „домашни“?

Дорийн не отговори, докато не сдъвка хапката си.

— Той е господин Домашно. Помага на децата да си пишат домашните.

— Дорийн, кълна се, че ако ме караш да ти вадя всяка дума с ченгел от устата…

— Мисля, че това започна на шега. В магазина за домашни любимци. Не, в бръснарницата. Аха, точно така. Беше събота и мъжете нямаха какво да правят, затова взеха да се оплакват, че не могат да се справят с домашните на децата си. Тогава някой каза, че ако Джейсън наистина иска да помогне на Абърнати, трябва да направи децата по-умни.

— И? — попита Ейми, като изгледа Дорийн е присвити очи. — Как би могъл Джейсън да ги направи по-умни?

— Не знам, обаче от училищния съвет казват, че сега децата ни са далеч по-интелигентни.

Ейми искаше да разпитва още, тъй като не разбираше нищо, но имаше предчувствието, че няма да измъкне повече информация от този разговор. Затова се обърна към сина си:

— Е, как се справяш там? Мога ли да погледна какво рисуваш?

Устата на Макс беше пълна, но той й се усмихна и поклати отрицателно глава.

— Моля те! — каза Ейми. — Само да надникна!

Макс отново поклати отрицателно глава, като едва се сдържаше да не прихне. Този разговор се провеждаше всеки ден и Ейми измисляше какви ли не аргументи и обещания, за да прилъже сина си да я пусне в залата. Но той остана непоклатим.

На следващия ден, когато Дейвид дойде в библиотеката, за да види как напредват, Ейми успя да го придърпа в един ъгъл.

— Какво е това нещо с господин Домашно което чух?

— Милдред не ти ли е казала? — попита Дейвид. — Аз пък си мислех, че те е осведомила за всичко с най-малките подробности.

— Всъщност започвам да оставам с впечатлението, че никой нищичко не ми казва.

— Познавам добре това чувство. Брат ми е оставил вратите си отворени за всяко дете в Абърнати, което има нужда от помощ с домашните.

Когато Ейми го погледна учудено, Дейвид продължи:

— Започна на шега. Хората в Абърнати имаха подозрения относно мотивите на Джейсън да поднови града и…

— Защо? Нали е тукашен?

Дейвид се позабави малко, преди да й отговори:

— Мисля, че трябва да попиташ Джейсън за това. Да кажем само, че бяха загрижени да не би да има някакви непочтени, скрити мотиви за това, което прави. Така че един ден мъжете си говореха и…

— Клюкарствали са в бръснарницата.

Дейвид се усмихна.

— Точно така. Казаха, че ако Джейсън иска да направи нещо хубаво, би трябвало да помага на децата с домашните им.

— И?

— И той го направи.

Ейми го погледна.

— Какво криеш?

— Направо няма да повярваш. Джейсън накара Чери да прегледа резултатите от контролните на децата от Абърнати и мога да ти кажа, че бяха ужасни. В град като нашия, в който имаше толкова много безработни, дори вечерята бе проблем. Джейсън знаеше, че няма смисъл да агитира хората, че трябва да помагат на децата си с домашните, затова нае частни учители.

Дейвид се обърна и погледна широкия гръб на брат си, който помагаше на Рафаел за една рисунка.

— Брат ми не нае суховати, скучни преподаватели, а безработни актьори, танцьори, писатели, пенсионирани морски капитани и… — Направи пауза и се усмихна широко на Ейми. — Джейсън нае различни хора с много знания, които искаха да ги споделят с другите. Дойдоха и работиха в училището три месеца. А след това голяма част от тях решиха да останат тук.

Ейми помълча малко, докато осмисляше информацията.

— И помага на децата с домашните?

— Да. Джейсън твърди, че аз съм му дал тази идея. Някога му казах, че има и „други деца“. — Дейвид понижи глас. — Говорех му, че има и други деца освен Макс.

— Разбирам — каза Ейми, макар да не беше сигурна, че разбира.

Именно след този разговор започна да наблюдава Джейсън по-внимателно. През двете години, докато беше в Ню Йорк и се опитваше да успее, си бе създала определено мнение за него. Навремето, когато прочете статиите за филантропията му, тя реши, че той се отнася с града, както с нея и Макс. Тогава заключи, че Джейсън и парите му са едно и също нещо.

Но едно бе да даваш пари и съвсем друго — да се раздаваш, за да помогнеш на децата да осмислят сложната алгебра.

След разговора с Дейвид тя престана с опитите си да съблазни Джейсън и се опита да го види такъв, какъвто всъщност е, а не какъвто го смяташе въз основа на няколко вестникарски статии и собствените си предположения. Започна да го наблюдава тайно.

Забеляза, че той постоянно се оплаква колко много му струва всичко, но никога не го видя да откаже да плати някоя сметка. След като прерови тайно едни документи, които беше забравил да прибере, тя научи, че Джейсън притежава местната ипотечна компания и че е дал заеми е ниска лихва на повечето фирми и няколко ферми в околността.

Видя и че страховитата Чери Паркър е променила отношението си към него.

Колкото можеше по-нехайно, сякаш това не означаваше нищо за нея, веднъж Ейми я попита:

— Променил ли се е или така ми се струва?

— От черно на бяло — отвърна Чери и се отдалечи.

Една съботна сутрин Джейсън не дойде в библиотеката и Ейми го намери на игрището да играе баскетбол с половин дузина момчета, в сравнение с които Рафаел изглеждаше като достопочтен гражданин.

— Е, и колко момчета като теб е взел под крилото си Джейсън? — попита го тя по-късно същия ден.

Рафаел се ухили до ушите.

— Много. Преди имахме банда, ама… — Замълча и продължи да рисува. После продължи тихо: — Той мисли, че може да ми намери и друга такава работа. Казва, че имам талант.

— Вярно е — рече Ейми и се запита дали Джейсън не е решил да изрисува отвътре всички сгради, които притежава, само за да създаде работа на тези хулигани.

Когато Джейсън се върна от баскетбола, Ейми вдигна поглед към него. Беше облечен в сиви памучни гащета, мръсни, овехтели и напоени с пот. Никога не беше виждала някой да изглежда толкова сексапилно.

Джейсън я погледна и Ейми се извърна засрамено, но не и без да види многозначителната му усмивка.

— Хей! — викна Рафаел, защото Ейми току-що бе нарисувала камилско лице върху тялото на една принцеса.

— Съжалявам — смотолеви тя и отказа да се обърне, за да погледне Джейсън.

„Още само няколко дни“, помисли си Ейми и се развълнува.

ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

В нощта преди откриването всички, освен Дорийн и Макс, работиха в библиотеката до три сутринта.

— Е, това беше — рече Джейсън и вдигна поглед към останалите. — Кажете ми, дали изглеждам толкова зле, колкото всички вас? — попита той, пресипнал от старанието да отговаря на хилядите въпроси, с които го бяха засипвали през целия ден.

Всички се огледаха. Библиотеката изглеждаше така, както щеше да остане завинаги.

— Даже по-зле — отговори безизразно Ейми. — Ти как мислиш, Рафаел?

През шестте седмици всекидневно общуване двамата се бяха опознали добре и Ейми се чудеше как е могла да се уплаши от него. Освен това Рафаел бе показал голям талант както в рисуването, така и в организирането.

— По-зле от мен — отговори той, — но пък старците винаги изглеждат зле.

— Старец ли? — възкликна Джейсън. — Ще ти дам аз един старец — каза той и направи скок към младежа, но Рафаел отстъпи настрана. Джейсън се строполи на пода с цялата си тежест и извика от болка.

В следващия момент вече всички му се смееха.

— Джейсън! Джейсън! — извика Ейми, като обхвана главата му.

Той остана със затворени очи и от устните му се изтръгна тих стон.

— Извикайте лекар! — нареди Ейми, но в следващия момент Джейсън стрелна ръка нагоре, сграбчи я за тила, притегли я надолу и я целуна.

Ейми се отдръпна, макар да не й се искаше. След секунда Джейсън скочи и хукна след Рафаел. Сборичкаха се и той скоро повали доста по-дребното момче на пода.

— Просто не исках да ти причинявам болка — каза в своя защита Рафаел, когато Джейсън най-сетне го пусна.

Ейми стоеше в сянката е гръб към тях. Все още трепереше от целувката на Джейсън — целувка, която очевидно не означаваше нищо за него.

Както обикновено, Джейсън я закара у дома, като се опитваше да не мисли колко пуста ще изглежда къщата, когато Ейми и Макс си отидат.

— Още един ден — каза той. — И след това край. Радваш се, нали?

— О, да, много.

Джейсън не отговори, но думите й му причиниха болка.

— Сигурен съм, че Макс ще се радва да се върне там — рече той. — Вероятно много му липсва неговата стая, която едва ли е бебешка, както тази тук.

— Да, разбира се — отвърна Ейми.

— И онзи мъж…

— Арни — помогна му услужливо тя.

— Аха. И той несъмнено ще се радва да те види.

— Страшно — отвърна Ейми, като се опита гласът й да прозвучи бодро и щастливо.

— Ейми…

— О, боже, виж колко е часът! — каза тя, докато Джейсън завиваше по алеята. — Обзалагам се, че Дорийн стои и ни чака.

— Разбира се — каза Джейсън. — Сигурен съм, че е така. Виж, относно тази вечер…

— А, това ли — рече тя, знаейки, че става дума за целувката. — Ако не искаш, няма да кажа на Арни. А сега лека нощ. Ще се видим утре — каза и тръгна нагоре по стъпалата на верандата. Минути по-късно влезе на пръсти в стаята на Макс, за да се увери, че всичко при него е наред. Той спеше толкова дълбоко, че дори не помръдна, когато Ейми го зави. — Мисля, че баба ти май е луда — прошепна тя на спящото дете. Беше обещала на Милдред да остави Джейсън да направи първата крачка.

— Докато не ти каже, че няма намерение да се жени за Дорийн, няма да преставаш да споменаваш Варни.

— Арни — поправи я тогава Ейми.

Макс се обърна на другата страна, отвори за миг очи, видя майка си, усмихна се сладко и отново затвори очи.

„Направо да ти разтопи сърцето — помисли си тя, загледана в него. — Има усмивка, с която може да ти разтопи сърцето.“

— И съм благословена, че те имам — прошепна Ейми, целуна върха на показалеца си и го допря до устните на Макс. После се изправи и се прозя. Трябваше вече да си ляга, защото на другия ден щеше да пристигне президентът на Съединените щати.

— Ето го първия — каза Ейми и хвана хартията, която излизаше от факса. После, докато четеше, очите й се разшириха първо от ужас, а след това — от изумление.

— Казвай! — кресна Рафаел. — Какво пише?

Слисана, Ейми подаде факса на момчето. През последните седмици раната от нож на лицето му беше заздравяла и сега не приличаше толкова на убиец, който си търси жертва.

Рафаел прочете страницата, избухна в смях и я подаде на Джейсън.

Всички, работили върху стенописите, се бяха събрали около факса в библиотеката като измръзнали хора около огън. Тази сутрин президентът беше посетил Абърнати и сега чакаха пресслужбата да им изпрати отзивите. Съдържанието им можеше да даде тласък на Еймината кариера или да я провали.

— „Смесица между японска живопис и явайски кукли-сенки, заедно с елементи от арт деко — прочете на глас Джейсън. — Изумително, индивидуално.“

Той погледна слисано Ейми.

— Продължавай — рече тя. — Прочети и останалото.

Но след като той не каза нищо повече, Ейми взе листа от ръцете му.

— В основни линии статията обезличава моите стенописи, като ги нарича „добре изпълнени“ и „подходящи“, но работата на Макс е… — Тя погледна листа, за да цитира точно. — „Изкуство с главно И.“ — Ейми погледна сина си, който седеше на червения стол, и му се усмихна. — И това е вярно. Наистина са великолепни.

Намираха се в зала „Абърнати“ — залата, която в продължение на шест седмици беше заключена за Ейми, за да твори синът й на спокойствие. Спомняше си, че бе готова да го утешава, ако никой не останеше впечатлен от черните фигури, които две и половина годишното момче наричаше маймуни. Когато най-сетне видя залата, крачеше до президента, но бе твърде стресната от нарисуваното на стените, за да си спомни с кого е.

— Мили боже! — промърмори тя, когато огледа залата, и думите й като че ли изразиха чувствата на всички, тъй като никой друг не успя да издаде и звук. По стените, тавана и дори по дървения под имаше истинска джунгла от сенки. Огромните бамбукови стъбла сякаш се полюляваха на ветреца, който не подухваше в стаята, а на рисунките. Маймуни надничаха иззад клоните и стъблата, някои ядяха банани, други просто зяпаха и очите им гледаха така, че човек неволно отстъпваше назад, уплашен от близостта с тези диви животни.

— Никога не съм виждал нещо подобно — прошепна един дребен мъж отзад. Вече й бяха казали, че това е изкуствоведът на „Уошингтън Поуст“. — Прекрасно! — измърмори той, като накланяше глава ту на една, ту на друга страна. — Вие ли ги нарисувахте?

После по някакъв начин успя да я погледне отвисоко, макар с Ейми да имаха еднакъв ръст.

— Не, синът ми — отвърна тихо Ейми.

Дребният мъж се обърна изненадано към Рафаел, който стоеше до нея.

— Това ли е синът ви?

— Не, синът ми е ей там — рече Ейми и посочи Макс, който беше застанал до Джейсън.

В първия момент и изкуствоведът, и президентът я погледнаха объркано. Едва ли искаше да каже, че Джейсън с неин син, нали?

— Макс, миличък, ела тук — рече Ейми и протегна ръка. — Искам да те запозная с президента.

След това настъпи страхотна бъркотия. Посещението на президента в Абърнати беше предприето с рекламна цел, тъй като беше тръгнал за друга среща във връзка със Средния изток, и той щеше да раздаде наградите на учениците в Абърнати. Поради срещата, на която отиваше, беше обграден от журналисти. И сега, когато видяха, че тази необикновена зала е изрисувана от един малчуган, започнаха да го обсипват с въпроси.

— Младежо, откъде ти хрумна идеята за тази зала?

— Хайде, кажи ни истината, майка ти е нарисувала картините вместо теб, нали?

— Май е по-добре да кажеш истината за тези маймуни.

— Само ни кажи: кой нарисува тези неща?

Джейсън вдигна Макс и изгледа яростно фотографите.

— Извинете ни, но сега е време за следобедния сън на художника. Ако трябва да вадите някому душата е въпроси, попитайте някого от възрастните. — После кимна към Ейми и Дорийн и напусна сградата, като притискаше покровителствено Макс към себе си.

Журналистите започнаха да обстрелват Ейми с въпроси, тъй като знаеха, че тя е нарисувала стенописите в другата зала, но Ейми ги насочи към Дорийн:

— Тя знае всичко. На мен дори не ми се позволяваше да вляза тук, за да видя какво става.

Ейми се обърна, като очакваше Дорийн да се държи стеснително с журналистите или поне да бъде крайно мълчалива, но нищо подобно. На Дорийн като че ли й хареса да я интервюират и снимат и се държеше така, сякаш цял живот бе стояла пред камера.

Сега, часове по-късно, четяха какво постижение са „Маймуните-сенки“ и как Макс е „новооткрит талант“.

— Винаги съм знаела, че е блестящ; просто ми бе приятно да получа потвърждение от останалите — каза гордо Ейми и всички се разсмяха. — Е, това е! — възкликна, когато вратата се отвори и Чарлз влезе с три бутилки шампанско. Следваха го млади готвачи с огромни подноси храна. — За кого е всичко това? — измърмори Ейми и Джейсън се обърна към нея с широка усмивка.

— Поканих няколко души да го отпразнуваме — каза той. — Знаех, че ще постигнеш голям триумф, затова подготвих предварително нещата.

За Ейми нямаше значение, че работата й е била засенчена и че дълбоко в сърцето си знаеше, че никога няма да стане велика художничка или да постигне огромен успех, но Макс беше постигнал и двете и щеше да продължи нататък — и това й беше достатъчно. Очевидно не искаше от живота повече от това да е родила дете с таланта на Макс. „Освен дето — помисли си тя, като огледа Джейсън от глава до пети — може би искам баща за детето си.“

— За нас! — каза Джейсън и вдигна чашата си за тост; после двамата с Ейми се спогледаха и усмивката му стана по-интимна, сякаш беше прочел мислите й.

След готвачите се показаха собственикът на универсалния магазин в Абърнати с жена си и трите им деца. Следваха ги семейството от железарския магазин, директорът на началното училище, четирима учители…

— Да не би да си поканил целия град? — попита Ейми.

— Всички — каза той. — И децата им.

Ейми се засмя, защото никога в живота си не се беше чувствала толкова щастлива. „Твърде хубаво е, за да продължи дълго“, прошепна онзи тъничък глас в нея, но тя отпи още глътка шампанско и повече не помисли за това, защото от градината навън долетяха весели звуци и за свое удивление откри, че там има оркестър, който свиреше танцова музика.

Ейми се усмихна и се обърна към Джейсън. По изражението му личеше, че очаква нейното одобрение. Тя вдигна към него чаша за тост.

В един след полунощ пред библиотеката пристигнаха цяло ято автомобили, за да закарат всички у дома. Джейсън беше дал на шофьорите списък с адресите, та ако някой е изпил повечко шампанско, да не си прави труда да си спомня къде живее. Дорийн отнесе спящия Макс в една от колите. Вече бе казала на Ейми, че ще го сложи да спи и ще ги изчака с Джейсън да се върнат.

Двамата останаха удивително бързо сами в библиотеката, която след веселбата им се струваше огромна и празна. Ейми седна на корав дъбов стол до една от масите за четене и вдигна поглед към Джейсън. Триумфът на сина й още караше кръвта във вените й да кипи и това щеше да продължи до края на живота й.

— Щастлива ли си? — попита Джейсън, като застана пред нея и я погледна с особено изражение. В ръката си държеше чаша шампанско.

— Много — промълви тя и вдигна дързък поглед към него. Може би заради меката светлина от запалените лампи за четене й се струваше по-хубав от всякога.

— Не ревнуваш ли поне мъничко, задето Макс ти открадна овациите?

— Ама че чувство за хумор имаш! — усмихна му се тя. — Родила съм най-великия художник на века. Хайде да видим как синът ми ще ме надмине в това!

Джейсън се засмя и неволно каза:

— Винаги съм те обичал.

— Мен и всички останали жени на земното кълбо — рече тя, преди да успее да се спре.

Джейсън хвърли чашата си към стената и тя се разби на хиляди малки парченца. След това дръпна със силен замах Ейми от стола, притисна я в прегръдките си и я зацелува жадно. Но скоро стана по-нежен и когато езикът му докосна нейния, тя се отпусна покорно в прегръдките му.

— Толкова време — промълви Ейми. — Толкова много време мина.

Джейсън я притисна до себе си и я погали по гърба, като вплете пръсти в косата й.

— Минало е много време, откакто аз или откакто… той?

— Няма никакъв „той“ — каза тя, сгушена в него.

Джейсън я отдалечи от себе си и я задържа така.

— Няма никакъв Арни?

— Това просто е собственикът на фабриката за картофен чипс.

Отне му няколко секунди, докато я разбере, след това отново я притегли в прегръдките си.

— Това съм аз. Аз купих фабриката и я нарекох на прачичо си.

— Ами Дорийн? — Ейми искаше да каже и нещо повече, но не бе в състояние да мисли, докато ръцете на Джейсън шареха по тялото й.

Той я прегърна с цялата си сдържана досега страст, като я целуваше сякаш с цялото си тяло.

— Обичам те, Ейми — прошепна той срещу устните й. — Винаги съм те обичал и винаги ще те обичам. Дорийн си измисли, че сме сгодени… Смяташе, че ми прави услуга. Опитах се да ти обясня.

Облекчената й въздишка каза всичко. Вярваше му.

Джейсън я притегли още повече към себе си и я погледна в очите.

— Не си отивай, Ейми! Моля те, не си отивай! Остани с мен завинаги!

Какво можеше да му отговори освен „да“?

— Да — прошепна тя. — Да!

След това вече нямаха сили да говорят. Започнаха да късат дрехите си, дърпаха, деряха, сваляха и въздишаха от удоволствие при вида на всеки сантиметър оголена кожа. Когато най-сетне останаха голи, строполиха се върху дюшека, който Макс използваше за следобедния си сън, и когато Джейсън проникна в нея, тя ахна от удоволствие и удивление. Как бе могла да напусне този мъж? Как бе могла…

— Ейми, Ейми! — шепнеше непрестанно Джейсън. — Обичам те, обичам те!

Ейми можеше да отговаря само:

— Да!

Един час по-късно двамата лежаха неподвижно върху дюшека, изтощени и здраво прегърнати.

— Разкажи ми всичко! — каза тя със заповеден тон. — Искам да знам за всички жени, за всичко. Това, което виждам, и това, което чувствам, че излъчваш, са две различни неща. Искам да те разбирам, да те познавам, но не мога. Имам нужда от думи.

Отначало Джейсън не чувстваше особена охота да говори — все пак никой мъж не обичаше да казва на една жена колко много се нуждае от нея. Но щом започна, не успя да спре. Самотата умее добре да развързва езиците. Едва когато срещна отново Ейми и Макс, бе разбрал колко празен е животът му.

— Съжалявам — каза искрено тя. — Съжалявам за болката ти.

Разказа й колко трудно му е било в Абърнати, как са му се съпротивлявали жителите на града.

— Мислех, че ще са ми благодарни, но не им беше приятно един нюйоркчанин да идва тук и да се разпорежда с тях.

— Но ти си роден и отраснал тук — рече Ейми. Когато Джейсън не отговори, тя се отдръпна и го погледна.

— Какво се е случило между теб и този град? И баща ти? — попита внимателно. — Дори и Милдред не поиска да ми каже.

Мина известно време, преди Джейсън да отговори:

— Понякога човек трябва да се изправи пред най-големите си страхове и… — Той си пое дълбоко дъх. — Знаеш, че майка ми умря, когато Дейвид беше съвсем малък.

— Да. И знам, че на баща ти му се е наложило да отгледа сам две момчета.

— Това е едната версия — рече ядно Джейсън, но след това се спря. — Баща ми нямаше много време за хлапета, така че когато майка ми умря, той ни остави сами да се грижим за себе си.

— Аха. Предполагам, това означава, че те е оставил сам да се грижиш за Дейвид.

— Да.

— Но не за това се сърдиш на Абърнати, нали?

Джейсън отново се позабави, преди да отговори, сякаш му бе нужно да се овладее.

— Майка ми беше светица. И не можеше да бъде друга, след като беше омъжена за студенокръвно копеле като баща ми. Когато разбрала, че умира, тя не каза на никого. Не искала да бъде товар за околните, затова ходила на лекар сама и премълчавала резултатите, а ние продължавахме да си живеем, сякаш нищо не се е случило.

Когато направи пауза, Ейми усети напрежението в мускулите му.

— Но една от клюкарките на Абърнати я видяла в кафенето на един мотел на около петдесет километра оттук и се върнала в дома си, за да разпространи мълвата, че госпожа Уайлдинг върти любов извън града.

— И баща ти е повярвал — каза тихо Ейми.

— О, че как иначе! Толкова силно повярва, че й го върна, като скочи в леглото с някаква разгонена малка кучка… — Той замълча и остана така, докато не се успокои. — Аз бях този, който откри истината. Избягах от училище и се скрих на задната седалка в колата й. Бях в чакалнята на лекаря, когато тя излезе от кабинета му. Накара ме да обещая, че няма да кажа на баща ми. Каза, че животът трябвало да се живее, а не да се скърби.

— Иска ми се да съм я познавала — рече Ейми.

— Беше чудесен човек, но имаше лоша орисия.

— Имала е две деца, които са я обичали, а, изглежда, и съпругът й е бил луд по нея.

— Какво?! — ахна Джейсън.

— Как прие новината, че жена му ще умре?

— Не каза и дума за това, но след погребението се затвори в една стая и остана там три дни. Когато излезе, започна да работи извънредно, така че почти никога не се връщаше у дома, а доколкото си спомням, никога повече не спомена името й.

— И се съмняваш, че я е обичал?

Ейми притаи дъх. Може би беше отишла твърде далеч. Хората държаха на убежденията си и не обичаха да им се противоречи.

— Предполагам, че я е обичал — каза накрая Джейсън. — Но бих искал да обичаше нас повече. Понякога ми писваше да съм и баща и майка на малкия си брат. На моменти ми се искаше… да поиграя на футбол като останалите деца.

Ейми не каза нищо, но виждаше какво възпитание е получил. Баща му го бе научил, че печеленето на пари е всичко и че ако работиш достатъчно, можеш да заглушиш болката, самотата и всички други неприятности.

Тя се сгуши в него и усети възбудата му. Но Джейсън се сдържа.

— Ами твоят живот? На теб като че ли ти е потръгнало.

Беше й на върха на езика да му каже, че се е справила много добре, че неусетно е направила цяло състояние и няма нужда от мъж. Но думите така и не излязоха от устата й. Беше време да му каже истината.

Ейми си пое дълбоко дъх, за да успокои разтуптяното си сърце.

— Да, потръгна ми, но отначало се страхувах да не би с Макс да гладуваме — каза най-сетне тя. — Много глупаво постъпих, като избягах.

— Защо не ми се обади? — попита той. — Щях да ти помогна. Щях…

— Гордост. Винаги съм страдала от прекалена гордост. Когато открих какъв всъщност е Били, трябваше да го напусна, но не можех да понеса хората да приказват, че съм се отказала само защото съм открила у него някои недостатъци.

— Недостатъци ли? — рече слисано Джейсън.

Ейми се обърна настрана и сложи ръка на бузата му.

— Бракът ми с Били беше ужасен — каза тя. — Чувствах се страшно нещастна. Мразех алкохола и наркотиците, но мразех и неговата слабост; както и това, че бе в състояние да пожертва всичко, само и само да му е добре.

— Когато си го срещнала… — започна тихо Джейсън.

— Беше в един от трезвените си периоди. Но трябваше да се усетя. Постоянно се изпускаше за разни неща, за които по-късно си спомних и които можеха да ми подскажат какъв е всъщност. Когато пък се появи ти, беше толкова съвършен, а после открих, че и ти, подобно на Били, имаш друг живот. Не можах да го понеса. Избягах. Просто грабнах сина си и хукнах, без да се обръщам. Можеш ли да ме разбереш?

— Да — каза той и я погали по ръката. — Разбирам те. Но сега си тук и…

— Беше толкова ужасно! Чувствах се така уплашена, самотна и…

Джейсън я притегли в прегръдките си и тя сгуши лице в рамото му.

— Шшт, сега всичко свърши. Ще се грижа за теб и Макс и…

— Но всички ще си помислят, че съм се омъжила за теб заради парите ти! Ще разправят, че съм си взела поука от Били и този път съм преследвала богат мъж.

Джейсън се усмихна, заровил лице в косата й.

— Според мен с по-вероятно да кажат, че аз съм те преследвал. Милдред не ти ли каза, че цяла година наемах частни детективи да те търсят? Не успяха да открият нищо. А Милдред през цялото време с знаела къде си — каза той с горчивина в гласа.

— Само че не знаеше. Научи едва преди няколко месеца, и то случайно.

Джейсън се отдръпна и я погледна озадачено.

— И как те е намерила?

— Купила на Макс подаръци за Коледа, защото — според думите й — никога не се отказала от надеждата отново да го види. Един от подаръците бил детска книжка. Видяла снимката ми отзад, понеже илюстрациите били мои.

— Толкова просто — рече Джейсън и се усмихна, когато си спомни всичките си мъки с частните детективи. — И какъв е творческият ти псевдоним?

— Моминското ми име е Амелия Рудкин. Наричах се с фамилията на Били само заради паметта му, но така и никога не си направих труда да я сменя пред закона. Бях вписана в телефонния указател на Ню Йорк. Предполагам, никога не съм се отказвала от надеждата, че ще ме потърсиш и намериш.

Джейсън я прегърна още по-силно.

— Радвам се, че стана така. Ако не беше избягала, щях да продължа по същия начин. Сигурно все така щях да работя без почивка, за да ти докажа, че мога да ви издържам с…

— Но защо е необходимо да доказваш каквото и да било точно на мен?

— Защото ти си жената, която обичам, и единствената, която някога съм обичал.

Тя се обърна и го погледна.

— Ако се вярва на думите на Милдред, жителите на Абърнати са ти създавали такива трудности, че си имал пълното право да си отидеш с първия самолет.

— Съгласен съм! Бяха неблагодарни и много недоволстваха, но се отнасяха с мен като с човек. Господин Уилям, собственикът на железарския магазин, ми каза, че винаги съм бил твърдоглав и изобщо не съм се променил. Може би точно това, че най-сетне бях заобиколен от хора, които не ми се подмазваха, ме задържа тук. В Ню Йорк само да повдигнех вежда към някого от служителите си, той отстъпваше назад и казваше това, което исках да чуя. Но тук… — Джейсън се усмихна.

— Тук ти казват, каквото мислят за теб — довърши вместо него Ейми.

— Да. Милдред ми повтаряше ден след ден защо си се махнала. Казваше, че с Дейвид сме ти изиграли такъв гаден номер, че всяка жена с малко ум в главата…

— Само недей да намекваш, че аз съм имала ум в главата, щом съм избягала с бебе и без никакви средства за препитание.

— Е — усмихна се Джейсън. — Но в крайна сметка се получи добре. Макс най-сетне ще има баща. Ако ме искаш де.

— Ще те взема, ако ти ни искаш — каза тихо Ейми, — но аз…

— Какво?

— Този ден беше истинско откровение за мен, защото разбрах, че моят двегодишен син не само е по-добър художник, но е и по-интелигентен от мен. Страхувам се, че бях като останалите и парите ти не ми позволиха да видя теб. Но Макс винаги е вниквал в същността ти.

— Наистина будно хлапе — рече Джейсън и Ейми се засмя. — Мислиш ли, че ще искаш да имаме още такива?

Ейми изстена.

— Сутрешно гадене, изтощение и — о, не! — отново кърмене. — Но после, когато видя физиономията му, се засмя: — Да, разбира се, че искам. Поне половин дузина. Мислиш ли, че ще имат сива коса?

Но преди Джейсън да успее да й отговори, върху него се стовари нещо като снаряд.

— Какво, по… — започна той, като се опитваше да разплете сякаш безбройните ръце и крака.

— Ах, ти, малък дявол такъв! — засмя се Ейми и започна да гъделичка сина си. — Накарал си Дорийн да те върне обратно, а?

За момент Джейсън се ужаси, като си помисли какво може да е видяло и чуло детето, а и беше потресен от невъзможността да остане насаме с Ейми. Още не подозираше, че с тези неща вече е свършено. Ала нямаше време да размишлява върху съдбата си и нейните благодатни страни, защото Макс се изправи и се отпусна право напред. Ейми знаеше какво ще последва и се закри е ръце, но Джейсън пое цялата тежест на момчето върху себе си.

— Маймуни! — изписка Макс и заскача върху корема на новия си баща.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.